Downloaded from YTS.BZ
Hej, allihop. Är ni redo?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Okej.
Mina damer och herrar, en applåd för Sheng Wang!
Läget, DC?
Jösses.
Tack. Tack så mycket för att ni kom.
Tack så mycket för att jag fick komma. Jag hoppas ni mår bra.
Jag mår ganska bra. Jag har försökt äta mer bär.
Jag är väldigt intresserad av antioxidanter.
Det är konstigt.
Jag vet inte ens vad oxidanter är. Jag vet bara att jag är emot dem.
När man äter nåt gott verkar det alltid finnas oxidanter som försöker sänka en.
Så efter en biff och några martinis kallar jag på mina bär.
Jag skickar in antioxidanterna. Jag säger: "Hörni, ta hand om det där.
Få det att se ut som en olycka."
Ibland äter jag bären före middagen. Jag gillrar en fälla.
De vet inte vad som väntar. De tror att de ska oxidera.
Jag gillar bär, men vet ni vilka som verkligen älskar bär?
Era vänners barn.
När era vänners barn kommer förbi, göm bären under broccolin snabbt.
Det var en svår läxa att lära sig. Min vän kom förbi med sitt barn.
Jag är en bra värd. Jag tog fram snacks, förfriskningar, bär…
Jag är glad att de är glada.
Sen insåg jag: "Hon vet inte hur mycket de kostar."
Hon åt dem som en galning.
Med nävarna.
Jag hade aldrig sett bär hållas så.
Så äter man inte bär.
Så visar man upp ett mänskligt hjärta som ska offras.
Jag sa inget, för det är bra för dem. Men jag tänkte: "Det är inte rimligt."
Jag försökte hålla min lugn, men det störde mig.
Det störde mig så mycket att jag inte kunde hänga med i samtalet med de vuxna.
Jag visste inte vad vi pratade om. Jag höll på att beräkna mina förluster.
"Ser ingen vad som händer? Vi blir rånade."
Jag försökte visa henne hur man äter bär. Jag försökte vara ett föredöme.
Jag sa: "Du.
Ta ett.
Titta på det. Uppskatta färgen, texturen. Var närvarande med bäret.
Tugga det långsamt. Njut.
Efter att ha ätit en hel kopp räcker det. Du är klar."
Hon fattade inte vinken.
Jag blev så frustrerad att jag började äta bären så fort jag kunde.
Jag gömde dem i matstrupen.
Det är nåt man måste acceptera.
När det finns barn med i bilden blir umgänget mindre förutsägbart.
Saker händer. Jag var hos en vän häromdagen.
Ett gäng grabbar drack öl runt eldgropen i trädgården.
Det var avslappnat.
Plötsligt kom min väns barn ut och ställde frågor till honom.
Det är i såna stunder som ens unge plötsligt springer fram till en
och ställer en fråga om vetenskap inför alla.
Det blev tyst.
Min vän försökte förklara hur månen fungerar.
Jag var nervös för hans skull. Jag visste att han visste att vi lyssnade.
Vi ville också veta.
"Det är en bra fråga. Varför är det så?"
Vi visste inte svaret, men vi dömde aktivt hans svar.
När man förklarar saker för barn måste man ibland fördumma saker och ting.
Men ibland inser man: "Nej, min vän är dum."
Barn kan klargöra ens situation. Jag tog min systerdotter till lekplatsen.
Det var kul tills hon började kämpa på klätterställningen.
Så jag sa: "Låt mig visa hur man gör."
Jag upptäckte att jag hade förlorat mina klätterställningskrafter.
Jag visste inte att det var en förmåga man kunde förlora så tidigt.
Det gör ont att veta att jag vid en tidpunkt i mitt liv
klättrade på klätterställning för allra sista gången,
men ingen tog en bild eller nåt.
Jag trodde att jag skulle fixa det. För jag kan göra några pull-ups.
Men i klätterställningen är hela ens kroppsvikt i en hand,
och man svingar.
Så vi snackar g.
Jag glömde bort g-krafterna.
Jag var på första stången. Jag började gunga framåt,
och medan g-krafterna ökade kände jag smärta här,
i min rotatorkuff.
Det var som: "Bäst du släpper, grabben.
Jag är på väg att slitas av din överkropp."
Jag blev sårad känslomässigt.
Jag ville visa henne en rolig färdighet
som hon kunde utveckla med övning och erfarenhet.
Istället visade jag henne hur snabbt kroppen kan förtvina och svika en.
Det var upprörande,
för jag har sett videor på terrorister som tränar på dem.
Jag tyckte alltid att det var löjligt, men nu tänker jag: "De är rätt atletiska.
De kan bli ett problem."
Jag är tacksam över att få uppträda på vackra teatrar som den här.
Det är så fint. Den är så fin.
Det är inte alltid så här.
En av de sista showerna jag gjorde i LA var i en sexleksaksbutik.
Jag gillade den showen, för de har gratis parkering.
Ja, det är min grej.
Efter showen kollade jag runt lite och såg en ätbar bh,
gjord av hårda karameller. Jag blev nyfiken.
Men jag tänkte: "Den är för ungdomar. Jag äter inte godis på det sättet längre."
Jag gillar skoj. Vi kan leka.
Jag kan ta en tugga, men vi sparar resten till senare.
Förvänta dig inte att jag ska äta en hel bh.
Jag tänker inte äta så mycket godis. Jag får huvudvärk.
Bäst du har underkläder gjorda av Alvedon.
Har ni nåt mer lämpligt för ett vuxet smaksinne?
Istället för en hel godis-bh,
vad sägs om ett par pasties av mörk choklad?
Bittersöt, minst 75 % kakao.
Vi kan gå upp till 85 %. Jag är inte rädd.
Jag plockade upp lådan till bh:n.
Jag vände på den för att läsa näringsinformationen.
"Hur mycket protein innehåller den?"
Jag blev förvånad. Det stod åtta gram socker.
Det är inte så farligt.
Om man ska unna sig nåt sött är åtta gram ganska rimligt.
Sen läste jag vidare. Det stod 26 portioner.
Jäklar! En bh, 26?
Vanligtvis är det bara två av oss i rummet.
Det här receptet är utformat för en grupp.
Det är en bra bh att bära på ett knytkalas.
"Säg till när ni är redo för efterrätt. Hon har värmt upp dem."
Jag kan inte äta 26 portioner själv. Inte en chans.
Mitt A1c-värde är för högt.
Jag har redan prediabetes.
Jag kan inte förlora en fot för att se en tutte.
Min mamma skulle bli arg.
Hon gjorde den foten.
Jag träffade nyligen min familj i Houston.
Jag fick besöka huset jag växte upp i.
Det är intressant att åka i min ålder,
för man lägger märke till saker som man inte såg som barn.
Jag inser nu att huset jag växte upp i har deprimerande belysning.
Det är så uppenbart nu,
men som barn kunde jag inte lista ut vad som var fel.
Som barn tänkte jag alltid: "Men varför är det ledset?"
Jag var nära att ha en bra barndom. Vi behövde bara några lampor.
Det är lätt fixat,
men första generationens invandrare prioriterar inte stämning.
De tror att "ambiance" är Jay-Z:s fru.
De flesta rum har en lampa, bara en lampa, i mitten av taket.
Det är perfekt för ett förhör.
Det blir väldigt dramatiska skuggor.
När man kommer in är ögonpåsarna plötsligt svullna.
Mina föräldrar var inte olyckliga.
De såg bara alltid ut som om de skulle berätta en spökhistoria.
Min kusin hade det rätt tufft,
för min farbror installerade för många lysrör hemma hos dem.
Det kanske är mer energieffektivt, men det är inte kärleksfullt.
Det är inte mysigt. Det är kusligt. Lysrör är mestadels ljud.
Man hör dem komma. Man vet innan man ens kommer dit.
"Men jag vill inte stanna länge ikväll."
Det är som surret från en spyfluga
kombinerat med värmen från ett obduktionsbord.
Det sätter stämningen för en panikattack.
Jag växte upp i ett hus där det var skoförbud.
När man kom hem stannade man i hallen och tog av sig skorna innan man gick in.
Men jag har vänner som inte levde så.
När jag besökte dem såg jag fram emot att prova nåt så exotiskt.
En sommar samlades alla barn i kvarteret hemma hos Mark,
för han hade precis fått Street Fighter II till Super Nintendo.
Ja, det var en stor grej då,
men jag såg fram emot att gå in utan att stanna.
"Jag går raka vägen in.
Jag ska inte bara hänga i hallen. Jag ska gå långt in i huset.
Jag ska gå till vardagsrummet.
Jag ska känna hur det känns att gå på heltäckningsmatta.
Jag har aldrig gått igenom ett hem med så bra grepp.
Och ni har AC:n inställd på under 27 grader.
Det känns som att bo på hotell."
Höjdpunkten är när man går på toa.
Ibland ser den ut på ett sätt där man tänker:
"Herregud, förväntas jag kliva på badrumsmattan med skorna på?"
Det känns hädiskt.
Det är det första ens kropp rör vid när man kliver ut ur duschen.
Jag skulle aldrig göra det hemma.
Jag vill testa det.
Om jag är en god vän låter jag bli. Om jag bryr mig om dig
gränslar jag badrumsmattan. Jag går in så här.
Det är kärlek.
Du ser inte alltid vad jag gör för dig.
Kärleken är inte skrytsam.
Jag försöker ha skoförbud hemma, men det är inte 100 %.
Ibland får man ge med sig. Ibland har man bråttom.
Man har skorna på, kliver ut och inser att man har glömt plånboken.
Men man har inte tid att göra hela grejen igen.
Så det blir ett speciellt tillfälle.
Man går in med skorna på.
Men man går inte som vanligt.
Man går in som om golvet är lava. Man bara…
Det ser galet ut.
Men det stöds av vetenskapen.
Man vet vad man gör. Man tar breda steg för att minimera kontamineringspunkterna.
Man går på tå för att minimera kontaktytan.
Och man rör sig snabbt på grund av tresekundersregeln.
Det är lekarna man leker
när man är en ängslig person som låtsas ha kontroll över sitt liv.
Så mycket i världen är utom vår kontroll.
Ibland när jag är på turné och bor på hotell
får jag en madrass som sjunger på sista versen.
Det händer. Vanligtvis är den lite sladdrig.
Häromdagen fick jag en gammal memory foam-madrass.
Den såg okej ut. Man såg inget fel, men när man la sig ner kände man nåt.
Det var minnet av nån annan.
Det var en stark minnesbild.
Det fanns en unik tomhet skapad av en kropp som inte var där,
men tydligt definierad av gränserna för dess frånvaro.
Jag låg i konturerna av en större man.
Vi hade olika former. Jag var inte nyckeln till det låset.
Jag hade kanter där han hade kurvor.
Det kändes som om jag låg på en liten skatepark.
Jag vet inte om ni ser det på min aura, men jag har lagat mat med schalottenlök.
Ni ser det.
Det finns ett skimmer.
Schalottenlökar är schysta. Jag upptäckte dem nyligen.
Jag sa: "Läget, löken?
Du har inte sagt att du har en läcker kusin.
Var kommer hon ifrån? Hon luktar annorlunda."
De är lika, men man behandlar dem inte på samma sätt.
Lök tar man för givet.
Man köper dem i säckar och sen slänger man in dem i mörkret.
Men när man tar hem en schalottenlök har man planer.
Du ska följa ett recept ikväll.
Du ska slå på stort. Du ska ta fram mandolinen,
och ta på dig Michael Jackson-handsken så du inte skär av dina fingeravtryck.
Jag har utforskat aromatiska grönsaker. Jag gick precis igenom en purjolöksfas.
Jag älskar purjolök. Jag ångrar att jag undvek dem så länge.
Första gången man ser en purjolök är det skrämmande.
Jag tänkte: "Jäklar, det är en biffig grön lök.
Vad är grejen med det?
Jag försöker äta ekologiskt. Den där klarar inget drogtest.
Den är för tjock.
Varför lät de den bli så?
De glömde bort den. De borde ha skördat den för tre år sen.
Låt den vara. Den är på väg att bli ett träd."
Jag älskar att laga mat. Jag älskar hela processen.
Jag älskar örternas och kryddornas kraft. Det är magiskt för mig.
En av mina favoritkryddor är kummin.
Det är en bra en.
Så många olika kulturer runt om i världen använder samma krydda.
Den har en djup, smakrik profil, lite unken, med en ton av kroppslukt.
Det är en festlig krydda. Varje gång jag känner lukten tänker jag:
"Det luktar som om nån annan är i köket just nu.
Hallå?
Det luktar som om nån precis har jobbat i trädgården.
Tack, jag hämtar lite vatten.
Kom in hit med den sexiga mysk-doften."
Ibland efter en lång period av att äta ute
försöker jag gottgöra det genom att göra en nyttig smoothie hemma.
Men jag överdriver alltid.
Jag försöker få med allt jag önskar att jag hade ätit tidigare under veckan.
Det blir en massa bladgrönsaker, alla sorters frukter,
valnötter, svamppulver, linfrön, gurkmeja, svartpeppar…
Min smoothie blir mörkgrå.
Den är trögflytande.
Den ser ut som våt betong.
Den suger, men den går inte att dricka med sugrör.
Man måste dricka min smoothie med kniv och gaffel.
Den är för tjock.
Man ska tillsätta vätska för att få rätt konsistens.
Suveränt, nu har jag åtta liter smoothie.
Jag måste dra in min tjej.
"Jag gjorde nåt att äta till dig med. Jag är ledsen."
Jag har ingen formell kulinarisk utbildning.
Jag lär mig vartefter, improviserar. Jag gör aldrig samma måltid två gånger,
för jag vet inte hur det gick till första gången.
Om min tjej gillar maten säger jag: "Njut, för den kommer aldrig igen.
Vi blev välsignade ikväll."
Jag är oftast den som lagar mat, men ibland köper min tjej nåt köksredskap,
som vi inte använder men som tar upp förvaringsutrymme.
Hon kom hem med en rejäl vitlökspress. Det blev trafikstockning i kökslådan.
Ni vet när man ska öppna lådan
och man måste lugna ner alla med andra handen?
"Hörni.
Slappna av.
Lugn, ligg ner. Det är bara jag, ligg ner.
Varför är du så bråkig?
Du har gjort alla uppjagade. Tången är helt till sig."
Och man skrapar upp knogen, för de målar inte trät på den sidan.
En gång kom min tjej hem med en grönsakssvarv,
för att göra zucchini-nudlar som ingen ser fram emot.
Det är sorgligt.
För när man först ser den jobba blir man taggad.
Man tänker: "Det ser ut som en nudel."
Det gör det!
Och i ens hjärta vill man tro. Man tänker: "Kanske.
Det kanske är en nudel."
Men när man sätter sig för att äta vet man att det är ett grönsakssnöre.
"Vakna, din idiot."
Jag kan inte titta på en sci-fi-thriller och äta zoodles.
Jag kan bara bortse från så mycket.
Jag kan tro att onda robotar från framtiden reser hit för att förgöra oss,
eller så kan jag låtsas att det är spaghetti.
En gång kom min tjej hem med en intressant japansk lökskärare.
Den har ett handtag med åtta blad på toppen.
Ett drag, åtta snitt. Jag hade aldrig använt den.
För ett år sen städade jag. Jag tog fram den.
Jag glömde vad det var. Jag satte handen på fel ställe.
När jag öppnade den drog jag fingret över alla åtta bladen.
Och sen slängde jag den!
Det var enda gången vi använde den.
Den låg oanvänd i lådan i flera år och bara väntade på att slå till.
Den fick mig. Jag var imponerad.
Det var den jämnaste skadan jag nånsin fått.
Läkaren sa att mina skärsår var av restaurangkvalitet.
Just nu är jag på jakt efter en ny miniugn.
Det är dags igen.
Vi har ett enkelt märke. Vi har haft den i tio år.
Den funkar fortfarande, men nu funkar den även när ingen är hemma.
Den börjar bli för bra.
Vi kollar på alternativ, och jag är inte säker,
men jag är i en fas i livet där jag kan ha råd med en från Breville.
Kanske.
Jag måste kolla siffrorna igen.
Den är så dyr, men väldigt fin. Mina vänner gillar sina, så jag är taggad.
Men om den verkligen är så bra
finns det en chans att det blir min sista miniugn.
Det är tungt.
Jag är inte redo för det. Jag vill bara göra mina nuggets krispiga.
Nu får ni mig att fundera på min dödlighet.
Nu undrar jag:
"Vem ska jag testamentera den här familjeklenoden till?
Vem har karisma nog att berätta min historia i Antikrundan?"
Än idag har jag vissa sparsamma vanor från min barndom som jag inte kan få bort.
Det är fortfarande svårt för mig att använda en hel pappershandduk.
Jag vill dela på den. Jag ger andra halvan till min tjej.
Eller så lämnar jag den på rullen och rullar upp den så att det ser fint ut.
Om jag får en våtservett på en restaurang använder jag den inte direkt.
Jag tänker: "Jag stoppar den i fickan.
Jag sparar den till senare. Den är för speciell för det här."
Den är våt och individuellt förpackad. Det känns som ett åtagande.
När man väljer att använda den har man en chans.
Ta vara på den.
Man har den med sig. Man är redo. Man rör sig genom livet.
Ibland uppstår en situation där man tänker:
"Är det dags?
Nej, inte än.
Det är inte så farligt.
Jag har servetter. Det är kondens på isvattnet.
Jag gör bara så.
Det är lugnt. Jag kan inte slösa en hel våtservett."
Man väntar. Man fortsätter vänta.
Till slut uppstår ett värdigt tillfälle. Man ser fram emot tillfredsställelsen.
Man öppnar förpackningen och ser att all vätska är borta.
Nu försöker man torka av BBQ-sås med nåt som är som ett gammalt torktumlarark.
Tekniskt sett är jag vuxen,
men det känns som om jag har en bit kvar innan jag blir vuxen på riktigt.
Jag försöker pusha mig själv, i små steg.
Ibland, efter att ha sett en skräckfilm, går jag in i ett mörkt rum i lägenheten.
Jag tänder inte lampan, utan jag försöker vara modig.
Håll ditt vanliga tempo. Börja inte röra dig snabbare.
Det är ditt hus.
Uppför dig därefter.
När du börjar jäkta visar du spökena att du är rädd.
Ge dem inte den tillfredsställelsen.
Var lugn. Jag går in, lugn.
Jag gör det jag ska göra. Jag vänder mig om och börjar gå ut.
Riktigt lugnt.
Jag närmar mig.
Jag ser hallampan.
De sista tre stegen…
…springer jag.
Fram till dörrkarmen, och sen hoppar jag ut i ljuset.
När du är i luften, sträck inte ut bakbenet för mycket.
Det är så man blir fångad och släpad till sin undergång.
Man vet bättre. Man måste springa, hoppa, dra in.
Sen gör man ett fegt ljud, som…
Om du inte känner igen…
Det är taiwanesiska för "jisses".
Ibland försöker jag vara modig när jag duschar.
Jag väntar inte på att vattnet ska bli varmt.
Jag testar det inte. Jag går bara in som en krigare.
Det är svårt.
Om du vill vara riktigt galen, slå inte ens på vattnet.
Prova det ikväll.
Åk hem och klä av dig naken. Gå in i en tyst, torr dusch.
Känn spänningen.
Det är annorlunda. Det är inte neutralt.
Titta på alla öppningar på munstycket.
Sen, med din egen hand,
spruta ner dig själv.
Ryck inte till.
Blockera inte.
Var modig. När spökena ser dig göra det
blir de rädda.
Den som hemsöker blir den hemsökta.
De tänker: "Han är galen. Jag kan inte stanna här."
Och så drar de.
Och när du känner att anden börjar försvinna säger du:
"Bu."
Jag försöker fira de små segrarna i livet. Jag nådde nyligen en milstolpe.
Jag har börjat köpa tandborstar i storpack.
Det är nytt för mig. Jag har levt från tandborste till tandborste.
Ingen backup. Jag köpte loosies.
Jag hade en,
och jag använde den tills inga strån var parallella.
Sen fortsatte jag använda den,
för jag övertygade mig själv att den var mer effektiv nu när den var luddig.
"De blir starkare.
Snart får den börja jobba i köket."
Det är en känsla av trygghet.
Det känns bra att veta att när jag kommer hem ikväll…
Om jag vill ha en ny så finns det.
Om du kommer över så fixar jag det. Du kan ta med dig upp till fyra vänner.
Det bästa med flerpacken är att man får välja färg.
Det är en möjlighet. Ta god tid på dig och känn efter.
Vilken färg ger dig energin du behöver just nu?
Den blå? Den är lugnande. Den är ett hav av lugn.
Den röda? Ja, den är kul, men det är krut i den.
Den lila är mäktig.
Jag väljer bara den lila när jag vill ändra berättelsen.
Ibland lever man inte sitt bästa liv.
Man kanske har fattat självdestruktiva beslut.
Nu måste man justera sitt beteende i enlighet med sina grundvärderingar.
"Kom igen, då, lila tandborste.
Nu kör vi.
Vi har plack och demoner att besegra."
Jag vill bli en bättre människa.
Jag försöker. Jag vill lära mig. Jag fullföljer bara inte alltid.
Det är därför jag har så många flikar öppna på datorn.
Det finns så många resurser på nätet som jag känner att jag kan ha nytta av.
Men inte idag.
Senare.
Men skicka den där länken.
Jag vill ha länken. Jag öppnar en flik. Jag har ett system.
Ju fler flikar man samlar på sig, desto mindre blir de.
Det börjar så här. Sen blir det…
"Hoppsan, ingen mer information."
Man vet inte vad det är, men det finns ett helt gäng.
Och det finns skam där.
Om man har ett jobbmöte måste man dela skärmen.
Man delar inte den skärmen.
Man öppnar ett nytt fönster. Man låtsas som: "Allt är okej, chefen.
Allt är bra. Jag är här för aktieägarna."
Ibland vill webbläsaren uppdateras. Man säger: "Vänta, min samling, då?"
Webbläsaren säger: "Vi fixar det. Vi öppnar alla flikar igen.
Men det är många. Du borde använda bokmärken."
Ibland kraschar datorn helt.
Alla flikar försvinner för alltid. Förlusten är förkrossande.
Men sen tänker man: "Äntligen är jag fri.
Tack för att du gjorde det jag inte kunde göra själv."
Jag är inte säker på all den här tekniken, om den gör våra liv bättre.
Jag vet att den gör vissa delar av livet konstiga.
Jag tappade nyligen bort mina hörlurar.
Jag lämnade dem nånstans utanför Atlantic City.
Jag får inte tillbaka dem.
Men tack vare tekniken kan jag fortfarande kolla till dem.
Om jag vill kan jag se var de är just nu.
Det är inte sunt.
Jag vet var de bor. Jag vet var de jobbar. Jag vet att de laddas regelbundet.
De har gått vidare.
De gör sin grej. Jag är helt förstörd. Jag kan välja att glömma enheten, men…
Jag vill inte glömma!
"Jag vill inte släppa taget. Jag har förlorat dig en gång, tjejen.
Otroligt att du parar ihop dig med vem som helst."
Jag försöker låta bli att bli uppslukad av konsumtion och materiella ting, men…
Jag försöker ta hand om det jag har. Jag köpte de här glasögonen.
Jag använder linser om jag ska göra nåt fysiskt,
som att spela basket eller gå på strippklubb.
Om man bär glasögon på en strippklubb, och sitter nära scenen,
är det stor chans att dansaren tar av en glasögonen.
Det har hänt mig mer än två gånger.
Om du vill leka sexig bibliotekarie, kör på.
Jag stöttar dig, men ta med din egen rekvisita.
Det här är ingen leksak. Det här är en medicinsk apparat.
Normalt sett får bara optiker röra dem,
men eftersom du inte har kläder på dig låter jag det passera ikväll.
De tar glasögon, sätter på sig dem, långt ner på näsan,
och ger dig en sensuell blick.
Det ska vara sexigt, men det är det inte, för jag kisar.
"Jag tror att hon har fyra bröstvårtor."
Sen byter hon taktik.
Hon tar av sig glasögonen och ger dem en närmare titt på sin kropp.
Jag tänker: "Wow, det där ser kul ut, för glasögonen."
Men jag ser inte vad glasögonen ser.
De är inte Bluetooth-anslutna till min nacklob.
Till slut får jag tillbaka glasögonen, och glasen är förstås helt kladdiga.
Jag har bröstavtryck på glasen.
Det är en personlig touch, men jag tänder inte på forensik.
Jag har ingen putsduk,
så jag får se hela showen i låg upplösning.
Jag fick ta en paus från turnerandet.
Jag var tvungen att åka hem till LA för att sitta med i en jury.
Jag försökte inte bli vald, men jag blev draftad i första rundan.
Förstavalet, baby.
Jag var stolt, men sen blev jag orolig.
"Om jag är förstavalet går laget inte till slutspel."
Vi gick igenom hela urvalsprocessen.
Sen räckte jurymedlem 3 upp handen. Han försökte ta sig ur det.
Han sa: "Fru domare, jag har sökt jobb. Jag kanske har en intervju nästa vecka."
Domaren tittade på honom och beslutade att han skulle vara kvar.
För en domare dömer.
Baserat på vad hon såg tänkte hon: "Du kommer inte att få nåt jobb."
Hon ansåg honom icke-anställningsbar.
Och sen gjorde hon honom till min kollega.
Det fick mig att ifrågasätta systemet. Jurytjänst är en ädel idé på papperet,
men i verkligheten känns det så vardagligt.
Regeringen bara: "Tja…
Är du ledig?
Kom till stan. Vi har en situation inom ett fält
där du saknar erfarenhet, insikt och intresse.
Vi kommer att låta två partiska parter
presentera helt motsatta argument för att bevisa att de har rätt.
Sen säger du vad som faktiskt är sant.
Du fixar det."
Det är…
Det är mycket press, okej? Domstolen är helig,
en plats där man kan rätta till det förflutna.
Folk klär sig därefter.
Domaren har på sig en kåpa. Advokaterna bär skräddarsydda kostymer.
Det är ganska formellt, förutom vad gäller juryn.
Vi ser ut som om vi inte bryr oss om utfallet.
Vi är klädda som om vi har blivit störda
och vill att domstolen ska veta att det inte är en idealisk tidpunkt.
Vi gjorde inte ett bra jobb.
Rättegången pågick i tre veckor, men ingen förde anteckningar.
Inga anteckningar. Alla tänkte: "Jag kommer nog ihåg det."
När det var dags för överläggning hade vi ingenting.
Vi gick bara på energi.
Vi sa: "Jag vet inte…
Skyldig?"
Det låter hemskt, men ta det lugnt. Liv var inte i fara. Det var ett civilmål.
Ett amerikanskt företag stämde ett kanadensiskt företag,
så vi körde på hemmalaget.
"Vi ger fansen vad de vill ha, kom igen."
Det var en kort diskussion.
Vi samlades kl. 09.00. Vid kl. 09.10 var vi klara.
Under rättegången måste man betala för sin egen lunch,
men under överläggningsperioden fick vi veta
att domstolen bjuder på lunch om man jobbar till tolv.
Så vi var alla överens. Vi sa: "Hörni, lämna inte in svaret än.
Ta det lugnt. Vi levererar rättvisa när de levererar kalkonsmörgåsar."
Quid pro sando.
Vi höll inne med domen i tre timmar extra för att få gratis mat.
Och smörgåsarna var mediokra.
De var inte värda väntan. De var inte ens värda kalorierna.
Som jury visade vi dåligt omdöme ända till slutet.
Vi fick vad vi förtjänade. Systemet funkar, hörni.
Ju äldre jag blir, desto mer dras jag till naturen.
Det är där jag finner frid och glädje nuförtiden.
Även festandet är utomhus. Jag var på två svensexor som var det.
Den första var för min vän Louis. Vi åkte till Costa Rica.
Det är väldigt tropiskt.
Det var många vattenaktiviteter. Vi var ofta våta.
Femton killar
i 40-årsåldern
bärande illasittande badshorts.
Jag såg alla mina polares stjärtskåror.
Det var inte mitt val.
När man misstänker att det finns en stjärtskåra i periferin
är det nästan omöjligt att bara gå vidare med sitt liv.
Man måste bekräfta det. Man tänker: "Vänta lite."
Jag ville inte göra det.
För stjärtskåran är magnetisk.
Stjärtskåran är som en pseudoklyfta.
Den drar till sig uppmärksamhet genom imitationens kraft.
Ögonen dras naturligt till den spirande skuggan.
"Vad är det för mysterium som min hjärna vill lösa?"
Det är inte ett val. Det är instinkt. Det är dopamin eller nåt.
Det är väldigt mäktigt.
Det är samma princip som de använder när de designar en botanisk trädgård.
De gör alltid stigen slingrig, för att hålla en nyfiken.
"Men vad finns bortom den kurvan?
Jag vill veta."
Ibland följer man svängen,
och den leder en till en vacker plätt med begonior.
Andra gånger är det polarens rumpa.
"Jag ska inte vara i den trädgården.
Det området är endast för personal."
På den andra svensexan backpackade vi.
Inte på vandrarhem, utan i vildmarken.
Har nån av er gjort nåt sånt?
Ett fåtal. Ja, det är rätt antal.
Det är rätt antal, för vi behöver inte leva så längre.
Det är ett galet val.
Det är intensivt.
Det är inte som att campa. Jag har campat. Det är chill.
När man campar åker man bara till campingplatsen.
Man campar.
När man backpackar åker man till nåt som inte är campingplatsen.
Man stannar på vägen, lastar ur allt och tar det på ryggen.
Man säger: "Tack, bilen. Jag tar över nu.
De nästkommande 42 kilometerna ska jag låtsas vara en bil.
Jag kör offroad. Jag är en Subaru."
Jag hade aldrig burit på en sån ryggsäck. Jag hade aldrig ägt en.
De är så stora. Jag har aldrig gillat hur de ser ut.
Det är för mycket väska i förhållande till människa.
Jag är en enkel JanSport-grabb.
För mig ska en ryggsäck gå härifrån och hit.
Jag gillar inte att de är så stora att de börjar gå upp över huvudet.
Jag säger: "Hallå!
Vad gör du? Du är väl en ryggsäck?
Håll dig på ryggen."
Min vän planerade resan för sin svensexa. Det är inte traditionellt.
Han är spirituell, så när han sa att han ville ha nåt annorlunda sa jag:
"Så inget omåttligt drickande och inga strippor."
Han sa: "Och inget skydd och ingen elektricitet."
Det är som att säga: "Nu festar vi! Men vi avstår från nöje och bekvämlighet."
Ingen annan kom.
Gruppen bestod av mig och han.
Det var två killar i vildmarken i fyra dagar,
som gav varandra nattliga fästingkontroller.
Det blev romantiskt av misstag.
Men frågan är:
Skulle fler killar ha gjort det mindre gay?
Jag vet inte. Jag tror inte att vi kan lösa den ekvationen.
Vi vandrade längs en led utanför norra Kaliforniens kust.
Det var vackert.
Flera gånger under resan stod jag på en klippa med utsikt över havet,
överväldigad av skönheten.
Jag sa till min vän: "Tack för att du planerade allt.
Det känns som nåt man upplever en gång, för jag lär aldrig göra det igen."
Han sa: "Tack för att du är här, annars hade jag varit ensam."
Vi stod där tysta och försökte ta in all prakt.
Sen tänkte jag: "Jag skulle kunna döda honom.
Jag vill inte.
Men om jag ville det vore det här det bästa tillfället."
Jag vill inte skada nån, men jag älskar möjligheter.
Det är nåt med naturen som gör en så lugn, så i kontakt med universum.
Man funderar på djupa frågor som:
"Är jag en mördare?"
Fyra dagar i vildmarken räckte
för att ändra mitt perspektiv och min syn på saker och ting.
När jag återgick till mitt vanliga liv kunde jag inte fatta hur bra vi har det.
Det grundläggande.
En soptunna.
Fyra dagar utan soptunna och man inser att det är en magisk behållare.
Du kan slänga vad du vill i den. Det är inte längre ditt ansvar.
Nej, det är samhällets problem.
Du behöver inte oroa dig för det. Ditt barnbarn löser det.
Jag kände mig som ett litet barn. Jag såg fram emot att bajsa på toaletten.
Vilken lyx, toaletten.
Vi var där ute i fyra dagar och grävde hål.
Ett snabbt proffstips:
Om du nånsin ska ut och backpacka, gräv hålet kvällen innan.
Ha lite framförhållning.
Gör det efter middagen, efter att ha matat in en i kammaren.
Man vill inte gräva ett hål i stunden.
Man vill inte gräva ett hål under press.
Det blir inte kul.
Jag vaknade dag två, och det var lite akut.
Jag behövde gå. Jag tog en spade och sprang.
Jag kunde inte tänka klart. Jag gick fel. Jag hamnade på en plätt med hård mark.
Jag kunde inte ta mig igenom jorden.
Jag blev desperat.
Jag tänkte: "Jag kanske måste ta itu med det och begrava kroppen senare."
Det är logiskt. Då vet man hur stor kroppen är.
När man gräver i förväg måste man gissa.
Man måste fråga sig själv: "Är dina ögon större än din rumpa?"
Mitt första hål
var inte nog med hål.
Jag försökte begrava den efteråt. Det blev en liten kulle.
Man ska inte lämna spår. Jag ändrade topografin.
Nu måste de uppdatera den där snirkliga kartan.
Det var en minnesvärd resa. Vi såg mycket vackert djurliv.
En av de mest spektakulära sakerna vi såg var en fullvuxen svartbjörn.
När vi stötte på den sprang den rakt uppför en brant backe.
När jag såg den kraften kombinerad med den hastigheten
blev jag förkrossad.
Jag hade en plan. Jag sa till mig själv:
"Om jag måste springa ifrån en björn ska jag finta vänster och sen ta höger."
Men när jag såg björnen tänkte jag: "Det är inte realistiskt.
Jag kommer att finta vänster och sen dö.
Om jag blir attackerad av en björn måste jag vara närvarande."
Man måste lära sig att acceptera sånt man inte kan förändra.
Andas in, andas ut.
"Vad händer just nu? Satan, jag är utsökt.
Jag blir söndersliten. Jag är för mumsig för att vara i skogen.
Jag ser att du kämpar med lårköttet. Mina lår är fasta efter vandringen, björn.
Förlåt, du borde ha fångat mig i lyan förra veckan. Jag var mör då."
Första dagen vandrade vi 13 km.
Vi var djupt inne i björntrakter. Det fanns ingen mobiltäckning.
När det blev mörkt kunde man inte se sin egen hand.
Vi kröp in i tältet.
Jag drog upp dragkedjan. Jag bara…
"Jag antar att vi är säkra nu.
Är det okej om vi båda är medvetslösa i åtta timmar?
För vi är ju inne.
Vi är inne nu. Jag drog upp den hela vägen.
Jag förvandlade i princip vindskyddet till ett kraftfält.
Om vi inte ser dem, hur ska de veta att vi är här inne?
Okej, björnar, gå och lägg er.
Ni hörde dragkedjan. Det är läggdags, god natt."
Det kändes som om jag var i större fara, för min sovsäck var vid dörren.
Sen tänkte jag:
"Björnen kommer nog inte använda den rätta ingången.
Den kommer att rusa in som Kool-Aid Man."
Det vore mer skrämmande om björnen använde dragkedjan.
Den delen är så läskig. Varje gång jag gör det får jag gåshud.
Vi…
Tack. Vi har lite kvar av showen.
Men jag vill passa på att tacka för att ni är här.
Tack för att ni kom.
Jag…
Tack för att ni är här. Jag tar inget av det här för givet.
Jag har hållit på med ståuppkomik i 23 år.
Det här är min första stora turné, och det är utsålda teatrar.
Det är galet.
Det är en dröm.
Men ärligt talat, mitt mål från början var bara…
Jag ville jobba på konsten.
Jag ville bli bättre och kanske så småningom hitta min publik.
Men jag tänkte inte på vad det innebar.
Jag inser nu att komiker lockar olika sorters fans till sina shower.
Jag lär mig vilka ni är.
När jag pratar med dem som jobbar på showerna, som värdarna,
säger de alltid att de gillar min publik.
För ni gillar att ha kul, men ni överdriver inte.
Väldigt få blir utslängda från mina shower.
Till och med i Philadelphia var det lugnt.
Det var chill.
För ni är snälla. Ni respekterar er själva och andra.
Ni vill bara gå och lägga er tidigt.
Jag ser er. På sätt och vis är jag stolt över er.
Jag vet att ni har en nedvarvningsrutin som ni längtar efter att påbörja.
Det är mycket att göra.
Ni måste brygga kamomillte. Ni måste ta en varm dusch.
Ni måste göra er hudvårdsrutin. Ni har er lymfdränagemassage.
Ni måste meditera.
Ni måste läsa boken ni har försökt läsa ut i 13 månader.
Det är mycket.
Jag är tacksam för att ni är mina fans.
Det är alltid en vänlig, kärleksfull och sund vibb.
Jag vill återgälda ert stöd och er välvilja med lite transparens.
Jag är skyldig er det. Jag vill bara vara ärlig.
Jag har en löstand.
Den är här i mitten, längst fram. Så ni har blivit lurade i 56 minuter nu.
Det är en krona. Allt annat är äkta förutom den här.
Om du är tandläkare så är det nummer åtta.
Jag bröt av den för några år sen. Det var en annan tid i mitt liv.
Jag bodde i New York och gjorde inte de bästa valen.
Det var innan jag aktiverade min lila tandborste.
Det är traumatiskt.
Första uppsättningen tänder är på skoj. Andra uppsättningen är på riktigt.
De kommer inte tillbaka.
Jag skämdes. Jag var desperat.
Jag gick till tandläkaren och sa: "Snälla, du måste trycka på Ctrl+Z."
Hon var lugnande. Hon sa: "Inga problem. Vi sätter en krona på den."
Jag visste inte vad det betydde. Jag sa: "Gör vad du måste."
När de sätter en krona på en trasig tand
hyvlar de först ner det som är kvar av tanden
till en liten blodig stump.
De flesta tandläkare vill inte att man ska se, tänka på eller känna till den.
Min tandläkare beslutade att hon ville visa mig sitt verk.
Vid ett tillfälle under processen drog hon ner en spegel till mitt ansikte.
Jag visste inte vad som hände. Jag trodde att vi var klara.
Jag trodde att det var som när frisören visar en bakhuvudet.
Jag var redo att lämna dricks.
Jag tog en snabb titt.
Skräck.
Jag reagerade inte, för jag ville inte ge det makt.
Jag blev helt uttryckslös.
Jag tittade bort. Jag sa: "Gör aldrig så igen.
Jag vet inte varför jag måste säga det här,
men jag kom hit för mer tand.
Jag ville ha ökad tand. Du har gått åt fel håll hela tiden!"
Det jag såg fortsätter att hemsöka mig.
I spegeln ser jag det här, men i mitt sinne vet jag sanningen.
Så jag är motiverad att skydda kronan.
Jag använder den inte. Den är inte till för att bita eller slita.
Den är bara dekorativ.
Om den kronan nånsin faller ut finns det en litet troll där inne.
Som lurar.
Det är alltid med mig.
Om man tittar noga ser man att den är lite större och vitare än de andra.
När man går igenom processen får man välja en färg.
Man väljer en ton.
Nånstans mellan off-white och off-er-white.
Man kan välja ljusare eller mörkare
beroende på vart man känner att livet är på väg.
Har du fortfarande ambitioner, eller är du redo att bara glida med?
Du bestämmer.
Men om du ska köra på måste du vara ärlig mot dig själv.
Hur vita kommer de andra tänderna nånsin att bli?
Och hur många år vill du ha en enda vit tand?
Jag heter Sheng Wang. Tack, DC.
Tack.
Ta hand om er.
Älska och stötta varandra.
Vi ses nästa gång.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson
TACK TILL MINA FÖRFÄDER, MINA MOR- OCH FARFÖRÄLDRAR,
MINA FÖRÄLDRAR, MINA FÖRÄLDRARS SYKON, MINA SYSKON, MIN BY OCH MITT FAVORITTRÄD