Downloaded from YTS.BZ
COSTA CONCORDIA 13. SIJEČNJA 2012. UDARILA JE U HRID I DOŽIVJELA HAVARIJU
Official YIFY movies site: YTS.BZ
DOK JE NA NJOJ BILO 4000 LJUDI.
U FILMU IMA ARHIVSKIH SNIMKI, PRIJEVODA GLASOVNIH OBAVIJESTI PUTNICIMA
I SNIMAKA IZ CRNE KUTIJE BRODA.
Ali ulazi li voda?
Sto posto. Sad silazim onamo.
Otkako smo dobili dijete, nismo bili na odmoru.
Rekla sam Johnu da bi sad bila sjajna prilika
da odemo na divno putovanje koje već tako dugo planiramo.
To je za nas bila velika stvar.
U petak, 13. siječnja, bila sam na brodu četiri mjeseca kao plesačica.
Nisam imala pojma da će se nešto dogoditi.
U jednom času slavite i odmarate se s obitelji.
U idućem zbunjeno i bespomoćno stojite.
Kao da nam se zemlja otvorila pod nogama.
Ljudi su se hvatali za zidove i jedni za druge.
Izgledalo je baš kao prizor iz Titanica.
Priče o strahu i panici s broda za krstarenje Costa Concordia.
Budimo iskreni, kad god se ukrcamo u avion ili brod, pomislimo:
„Što ako nešto pođe po zlu?” Upravo se to dogodilo.
Kad god zatvorite oči, vidite nešto iz te noći.
Ponovno proživljavate najstrašniji trenutak
koji ste doživjeli s obitelji.
Bože, što sam učinio?
BRODOLOM NOĆNA MORA NA MORU
Već smo bili u Europi, ali ne zajedno.
To nam je trebao biti najdulji zajednički odmor i najdalje putovanje.
Naša kći Lila imala je 14 mjeseci.
Mislili smo da je to dobra prilika da zajedno odemo na veliko putovanje.
Spakirali smo kovčeg pun igračaka, pelena, vlažnih maramica.
Svega što treba. Imali smo brdo stvari.
Išli smo u Pariz, Švicarsku, Veneciju, Barcelonu.
I trebalo je završiti krstarenjem.
To je bio važan razlog zašto smo odabrali takav odmor.
Snimili smo gomilu fotografija i videa
i skupili mnogo divnih uspomena.
Oduvijek sam sanjarila o Italiji.
To mi je bilo na vrhu popisa želja.
Ali nisam znala da idem na krstarenje.
To joj još nisam bio rekao. Nego samo da idemo u Italiju.
Krstarenje je trebalo biti iznenađenje.
U to doba hodali smo oko tri godine.
U nekom sam je času mislio zaprositi.
Za prosidbu želiš naći
najromantičnije moguće mjesto.
Na tom putovanju mogao sam birati!
U tom času sve sjedne na svoje mjesto.
Ako je zaprosiš na divnome mjestu, ne može te odbiti!
Mislim da svi tako razmišljaju.
Kad sam stigla,
začudila sam se što je brod tako golem.
Tada sam imala 17 godina.
Moja je majka tako htjela proslaviti svoj 50. rođendan.
Rezervirala je mjesto za mene, mog tadašnjeg dečka
i Luisu, najbolju prijateljicu iz djetinjstva.
Odmalena smo sve radile zajedno.
Imala sam sedam godina kad su joj dijagnosticirali rak.
Ali nekoliko mjeseci prije polaska
saznala je da se rak povukao.
To je bio još jedan važan razlog da proslavimo njezin rođendan.
Prvo smo istražili brod.
Znala sam da će to biti najveći brod koji sam ikad vidjela.
Sjećam se trenutka kad sam ušao u brod.
Zapanjilo me kako sve izgleda ekstravagantno.
Vrlo raskošno. Svuda su bili lusteri.
Kao da je sve bilo od zlata, stakla ili mramora.
U stilu stare Italije.
Sve je bilo blistavo i savršeno.
Nisam znao koju ćemo sobu dobiti.
Putovanje je tada bilo skupo,
a ja sam bio student.
Ali pobrinuo se da dobijemo najbolju moguću sobu.
Bio sam sretan jer smo imali balkon i predivan pogled.
Izašli smo na balkon
i Nick je nešto primijetio.
Kat-dva ispod nas bili su čamci za spašavanje.
Da.
Pomislila sam, fotografirat ću ih!
Nikad nisam bila na brodu za krstarenje.
Pomislila sam: „Što ako nam se dogodi brodolom kao Titanicu?”
Rekao sam da neće, da će biti super.
Bio sam na krstarenjima i fantastična su.
PETAK, 13. SIJEČNJA
Djeco, da se niste usudili! Maknite se odatle!
ČLAN POSADE: Ukrcanih putnika: 3208.
Članova posade: 1023.
Kad smo se tek ukrcali, bilo je fantastično.
Netko je došao i pitao nas što želimo raditi ostatak tjedna.
Dogovorili smo dan na tretmanima. Bilo je uzbudljivo!
Sve se odvijalo naglo.
Dobili smo sobu, sad smo šetali.
Dok smo šetali, sve sam snimala.
Na krstarenju je fantastično
to što si potpuno zbrinut.
Budući da sam bila mlada mama,
to mi je jako olakšalo posao.
Bila je gomila raznovrsnih restorana.
Pa kazališta, predstava, kockarnica.
Najveći je problem što ne znaš što izabrati za zabavu uz toliku ponudu.
Sjećam se sladoledarnice u kojoj si mogao napraviti svoj kup.
Ako baš želiš, sladoled možeš jesti 24 sata na dan.
Tada su bili popularni Živi mrtvaci.
Zabavljali smo se smišljajući kamo bismo otišli da napadnu zombiji,
koje bismo oružje uzeli, bismo li se borili ili bježali.
„Kuda bi izašla, ovuda ili onuda?
Ako je zombi spor, kojim bi ga oružjem zaustavila?”
Kad bi me to pitao,
prvi put sam rekla da ne znam, da ne obraćam pozornost na te stvari.
A on će: „Griješiš!”
Pa naravno. Tako najgore stradaš.
I tako sam polako počela obraćati pozornost na okolinu.
Bila je krasna večer.
Bilo je vedro. Prohladno, jer je bio siječanj.
DIREKTOR HOTELA
Ali bila je to obična, mirna večer.
Radio sam za Costu 43 godine.
Na brodu uvijek radiš.
Na Božić, Novu Godinu, Uskrs, u subotu i u nedjelju.
Na brodu sam bio više doma nego kod kuće.
Za mene je na Costa Concordiji radilo osamstotinjak ljudi.
U petak, 13. siječnja navečer,
na brodu sam već četiri mjeseca radila kao plesačica.
To mi je tada bio posao iz snova.
Bila sam doslovce u raju na zemlji.
Putovala sam po svijetu. Bila sam u najboljoj formi.
Imala sam divne prijatelje. Čudesno.
U ime uprave Coste i cijele posade
čast mi je poželjeti vam dobrodošlicu.
Kapetana Schettina srela sam nekoliko puta, prvo u dizalu za osoblje.
O njemu sam znala samo to
da je nedavno postao kapetan tog broda.
Uživajte u krstarenju.
Jednom me mama posjetila na brodu.
Razgovarao je s mojom mamom
i rekao da će otići u ribolov na otok s jednim prijateljem.
Ali molio ju je da to nikomu ne kaže jer on to ne bi smio.
Znači, stekla sam dojam da je snalažljiv.
Te večeri oko 21 h nazvao me kapetan.
Nekoliko dana prije natkonobar je pitao kapetana
možemo li brodom proći blizu otoka Giglio
jer mu na tom otoku žive sestra i majka.
MOST
Pitao me želim li mu se pridružiti na mostu dok prolazimo kraj otoka.
Meni je to zazvučalo neobično
jer je bio mrak i ništa se ne vidi.
Ali to je bila kapetanova odluka
i mi smo poslušali.
KAPETAN: Halo?
MOST: Kapetane, Ciro je, 6 milja.
KAPETAN: Šest milja. Šest milja. Okej, dobro.
MOST: Skoro smo kod Giglija. Stižemo u 21.44 h.
Te večeri ja i moj dečko Andrea odlučili smo otići na palubu s bazenom.
Kad sam otvorila vrata,
osjetila sam hladan povjetarac.
Bilo je mračno,
ali osvijetljeno s nekoliko svjetala.
Vidio se svjetlucav odraz na vodi.
Nagnula sam se. Gledala sam more.
Andrea, koji je bio iza mene, zagrlio me.
Rekao je: „Kao da smo na Titanicu.”
U tom trenutku
bilo mi je nekako čudno.
Ali pomisao je suluda
pa je odbaciš.
Tada me nazvala majka.
Rekla je da su u restoranu.
Počeli su posluživati večeru pa nas je pozvala da dođemo.
To je bila važna večera
jer će joj u ponoć biti rođendan.
Te smo večeri lijepo večerali.
Mahni tati.
Nakon večere smo išli na spavanje jer je Lila imala jednu godinu.
U kabini smo je spremili u krevet.
Obavili smo svoj ritual prije spavanja.
Obukla sam se u pidžamu.
Otuširao sam se, bio sam u boksericama i ušao u krevet.
Kad sam legla, sjećam se da sam rekla da sam iscrpljena.
Dan je bio dug.
KAPETAN: Preuzimam kontrolu.
Kojom brzinom idemo?
MOST: 15,3.
KAPETAN: Ubrzaj na 16 čvorova.
Kako smo se približavali otoku, vidio sam da smo preblizu.
To sam spomenuo natkonobaru koji je stajao pokraj mene.
Rekao sam: „Malo smo preblizu.”
Odjedanput se obala vrlo jasno vidjela.
Te večeri prijatelji i ja imali smo polusatnu stanku.
Hodala sam s barmenom iz Perua.
Radio je u Londra Baru na stražnjem dijelu 5. palube, na krmi.
Htjela sam ga vidjeti pa sam predložila drugima
da odemo na cappuccino u Londra Bar.
Svi su se složili da odemo.
KAPETAN: Tri pet nula.
KORMILAR: Tri četiri nula.
KAPETAN: Tri pet nula! Desno.
KORMILAR: Dobro.
KAPETAN: Inače udaramo u hrid.
Kako se brod približavao otoku,
jako sam se iznenadio što ne usporavamo.
Tad me uhvatila panika.
KAPETAN: Oštro desno.
KORMILAR: Oštro desno.
MANRICO: Zar želi nasukati brod?
Kvragu sve.
Natkonobar mi počne govoriti da kapetan dobro zna što radi.
Ali nije ni završio tu rečenicu.
Čula sam i osjetila zvuk i vibraciju.
Kad se kabina počela polako naginjati, strašno sam se uznemirio.
Sav sam se ukočio i znao sam da nešto nije u redu.
Čuli smo glasno škripanje.
Zatim se zvuk promijenio od škripanja u grebanje.
Jako se uplašiš kada to čuješ.
Zamislite da se tisuću tanjura razbije u isti čas.
KUHAR
Jako sam se uplašio jer je zvuk bio vrlo glasan.
Iz lonaca se počela izlijevati vrela voda.
Bio sam jedan od 180 kuhara. Nitko nije znao što se događa.
Mislio sam da je more nemirno i da će sve biti u redu.
Ali nakon nekoliko sekunda
shvatio sam da nešto ipak nije u redu.
MOST: Što je učinio?
KAPETAN: Zatvorite stražnja nepropusna vrata.
MOST: Zatvorite sva stražnja nepropusna vrata.
KAPETAN: Bože, što sam učinio?
Kad sam se okrenuo, vidio sam
da se brod zabio u stijene s lijeve strane.
Doslovno se vidjelo kako voda ulazi u trup broda.
KAPETAN: Ali u što smo udarili?
MANRICO: U hrid. I iznad vode.
KAPETAN: Sredinom broda.
MOST: Sredinom broda.
Bili smo u takvom šoku da se nismo mogli pomaknuti.
Smirite se!
Bolje da sjednete!
Da sjednemo?
Da.
Svi su bili izvan sebe.
Gledala sam mamu koja je bila ravno ispred mene.
Pogledala me i rekla: „U redu je.
Sve je u redu.”
Trudila se pokazati mi ponašanjem
kako se ne događa ništa strašno.
Ali znala sam da nije tako.
Stajali smo i razmišljali što da radimo.
Jako sam se brzo smirila.
Pogledala sam Nicholasa koji je rekao
da moramo izaći, i to smjesta.
Rekla sam: „Jesi li čuo? Jesi li to osjetio?”
Uhvatila me panika.
Tijelo mi reagira na kritičnu situaciju.
Znali su me optužiti da ne pokazujem emocije.
Ali u tom času, nagon za preživljavanje pokrenuo me da izvučem obitelj odatle.
Povikao sam Meghan: „Uzmi malu, moramo otići.”
Kad sam vidjela njegovu reakciju,
oblio me hladan znoj.
Izvadila sam Lilu iz krevetića. Već je spavala dubokim snom.
Nisam uzela dudu.
Smjesta je počela plakati.
Navukao sam traperice i ništa više.
Nisam imao košulju. Meghan je držala Lilu u naručju.
I istrčali smo van.
Čim smo udarili u hrid,
pomislio sam da moram vidjeti što se dolje dogodilo.
Iz prostorije blizu strojarnice
izlazi upravitelj stroja, sav uzbunjen i uplašen.
Kaže mi da je dolje katastrofa, da voda prodire svom silinom.
Osjećao sam se bespomoćno.
KAPETAN: Dajte mi upravitelja stroja.
MOST: Zovi upravitelja stroja.
Kapetan želi razgovarati o hitnim postupcima.
STROJARNICA
UPRAVITELJ STROJA: Crpke!
MOST: Kapetane, upravitelj stroja na liniji.
KAPETAN: Ulazi li voda?
UPRAVITELJ STROJA: Sto posto. Sad silazim onamo.
KAPETAN: Kamo?
UPRAVITELJ STROJA: Provjerit ću lijevu stranu.
KAPETAN: Gdje lijevo?
UPRAVITELJ: Strojarnicu!
KAPETAN: Ima li puno vode?
UPRAVITELJ STROJA: Ima, ne možete sići.
Idemo s druge strane. Samo malo. Pokrenut ćemo crpke.
Javit ću se, kapetane.
KAPETAN: Dobro.
UPRAVITELJ STROJA: Dođi ovamo! Pokreni crpke!
Voda je ušla sve do radionice.
KAPETAN: Što to znači? Tonemo li? Ne razumijem.
Nahrupili smo kroz vrata u hodnik.
Mislio sam da će se brod polako nagnuti.
Znao sam samo da moramo sići do palube s pomoćnim čamcima.
Počeli smo trčati stubama što smo brže mogli.
Meghan i mala bile su iza mene.
Osjetila sam navalu adrenalina. Uhvatila me panika.
Lila je sve to vrijeme plakala.
Preskakali smo po dvije stepenice. Držala sam malu i trudila se ne zaostati.
Bilo mi je teško.
Bilo mi je mučno.
Rekla sam da mi se povraća.
John je rekao: „Povrati i trči dalje. Samo nemoj stati.”
Došli smo na četvrtu palubu, gdje su čamci za spašavanje.
Jedan je par svima dijelio prsluke za spašavanje.
Tada je ondje bilo samo nekoliko ljudi.
Vladala je grozna tjeskoba jer nitko nije davao nikakve informacije.
Nitko nas nije upućivao što da radimo.
Tada su se ugasila svjetla.
Bio je mrkli mrak.
Odjednom sam se razdvojio od Meghan i Lile.
Nisam znao dijeli li nas 3 ili 13 stuba, ali nisu bile kraj mene.
Bojala sam se.
Sjećam se da sam ga dozivala.
„Johne!”
Dozivali smo se, pratili jedno drugom glas.
I to cijelu vječnost.
Kad smo se pronašli, rekao sam joj: „Primi me za struk traperica i ne puštaj.”
Uzeo sam Lilu u ruke i nastavio se penjati po dvije stube odjedanput.
Upravitelj stroja i ja vratili smo se na most.
S kapetanom Schettinom otvorili smo nacrte broda
i pokušali shvatiti koliku je štetu brod zaista pretrpio.
KAPETAN: Samo me zanima gdje je bila jebena hrid.
Nije se oglasio alarm.
Na zapovjednome mostu zvuk udara jedva se čuo,
a ljudi koji su bili u restoranu Milano na krmi broda
osjetili su punu silinu udara.
MOST: Most!
LONDRA BAR: Ovdje Jose iz Londra Bara.
Možete li preko razglasa reći da je sve pod kontrolom i u redu?
Putnici postaju vrlo nervozni.
MOST: Možemo se obratiti putnicima.
Recimo da je nestalo struje.
MOST: Može. Nestalo je struje.
Dame i gospodo, pozor.
Govorim u kapetanovo ime.
Trenutačno nema struje zbog kvara na instalacijama.
Situacija je pod kontrolom.
Tehnička služba popravlja kvar.
Javit ćemo se s novim informacijama kad ih bude.
Stalno su govorili da se ne brinemo, da je sve u redu.
Da se vratimo u svoju sobu.
Obratili smo vam se u kapetanovo ime.
Ljubazno vas molimo da se vratite u kabine.
Razmišljala sam: „Ne vraćam se u sobu!”
-Nema šanse. -Ni govora!
Iskreno, ne znam bih li uopće našao našu sobu.
Dok sam silazio, vidio sam da su putnici jako uplašeni.
Pitali su me što se dogodilo.
Nisam htio proturječiti onomu što je rekao kapetan.
Nisam mogao reći drukčiju verziju događaja jer bih napravio samo još veću štetu.
Nemoćan si. U tome je problem.
NULTA PALUBA
Ne znamo što se događa.
Vjerujemo svakoj obavijesti koju čujemo.
Čuli smo da je došlo do maloga kvara.
Kapetanova je riječ zadnja, što god da kaže.
Šef je rekao da se ne mičemo.
Da ostanemo na svome mjestu i budemo spremni poslužiti večeru.
Činilo se da se svjetla dugo ne pale.
Mi smo još trčali uza stube.
I napokon smo izašli na palubu na kojoj su bili čamci za spašavanje.
ČETVRTA PALUBA
Na njoj su se gurale stotine ljudi.
Zapljusne vas panika.
Ljudi viču, svađaju se, pitaju se što da rade i što se zbiva.
Posada je govorila
da je nestalo struje i da ne evakuiramo brod.
Lila mi je u naručju i još plače.
Bila sam mlada majka.
To što nisam imala kontrolu nad situacijom i nisam joj mogla pomoći…
Prva mi je briga bila da umirim i zbrinem dijete.
Bilo mi je teško vidjeti i čuti kako se Meghan muči.
Sjećam se da sam tada pogledala Johna u oči
i rekla da želim otići s broda.
MOST: Zasad su dvije, zar ne?
U dvije je komore ušla voda.
Ovaj period opće konfuzije trajao je beskonačno dugo.
Kapetan je stalno bio na telefonu s koordinatorom za krizna stanja.
KAPETAN KOORDINATORU: Komore su poplavljene. Zeznuo sam.
U brod ulazi voda, ali ne tonemo. Ne tonemo.
Uskoro ću baciti sidro. Stat ćemo ovdje i trebat ćemo tegljače da nas odvuku.
Nisu rekli istinu
jer je kapetan, po mome mišljenju, bio u panici.
Nije mogao shvatiti što se dogodilo.
RESTORAN MILANO ČETVRTA PALUBA
U restoranu smo tražili od posade
da nam kažu što da radimo.
Ali kao da ih je obuzela panika.
Onda nam je konobar napokon rekao da idemo na palubu s bazenom.
Svi su pohrlili onamo
jer su bili u panici.
Izađite na drugu stranu, molim vas!
Na podu je bilo mnogo razbijenih tanjura i stakla.
Bili smo odjeveni za večeru.
Nosile smo cipele s visokim petama.
Napokon smo stigli do palube s bazenom.
Sjećam se da sam pogledala kroz prozor.
Vidjela sam otok Giglio.
Eno obale! Nema problema!
Gle, Alice! Gledaj kopno! Stigli smo!
Vidjeli smo svjetla.
Vidjeli smo luku.
Pomislila sam da je sve u redu jer smo blizu kopna.
Da će sve biti dobro.
Mnogi su se opustili.
U tome je i bio problem.
Popustio nam je oprez.
UPRAVITELJ STROJA: Uključi generator!
MOST: Nema struje.
UPRAVITELJ STROJA: Generator se pali neovisno!
Više ništa ne radi.
Ni razvodna ploča ni išta drugo.
Generator se ne pali.
Idem gore vidjeti zašto se ne uključuje.
Bila su tri kuhara.
Zaglavili su u dizalu.
Vikali su i lupali po vratima dizala.
Priskočilo je četvero ljudi.
Nasilu smo otvorili vrata i izvukli ih.
Na krmi, na petoj palubi, brod se sve više naginjao.
Pomislila sam da ne mogu ovdje ostati.
Da moram otići s broda.
Dok sam hodala hodnikom, vidjela sam svoju šeficu.
Ugledala me i upitala: „Kamo ćeš ti?”
Rekoh: „Idem na zborno mjesto.”
A ona će: „Ne ideš.
Vrati se u dvoranu i zabavljaj putnike.”
Nisam mogla vjerovati svojim ušima.
Rekla sam da dajem otkaz.
Otišla sam na zborno mjesto
i nisam čekala nikakvu šifru, signal ni znak.
Na četvrtoj sam palubi na pramcu.
Mi, posada,
bili smo u posve odvojenom dijelu broda.
Trebao je doći moj nadređeni,
ali kad je stigao, izgledao je kao duh.
Bio je blijed kao krpa.
Imao je prazan pogled. Imala sam osjećaj da gledam zombija.
Na sebi je imao strojarsko odijelo, jednodijelni kombinezon.
Odijelo koje je bilo natopljeno vodom.
Kad je došao, nije bio u stanju komunicirati.
U tom sam času shvatila da nas nema tko voditi
i da moram ja.
Na mostu sam i upozoravam časnike
da je brod nagnut već 20 stupnjeva.
Trebala im se upaliti lampica
jer im je to posao i trebali bi znati da što se brod više naginje,
to je nestabilniji.
Razina vode bila je sve bliže mjestu gdje smo stajali.
Prije je bila jako daleko od čamaca za spašavanje,
a sad nam je bila sve bliže i bliže.
Mene je sve više hvatala panika i bojala sam se.
Počela sam snimati sve što mogu.
Ljudi se moraju uhvatiti
kako se ne bi otklizali na drugu stranu.
Nitko nam nije došao reći što da radimo.
Onda je Nicholas rekao…
„Spustimo čamac. Moramo sići s broda.”
Čekaj! Njezin muž!
Otvorili smo ga, ušli u njega
i počeli proučavati sustav kolotura i motore.
Tad smo ugledali nekoga tko je izgledao kao kuhar.
Nosio je prsluk za spašavanje.
Došao je i rekao nam
da to ne bismo smjeli dirati.
Zatvorio je prolaz.
-Jedan po jedan! -Samo malo! Što želite reći?
Glasno sam govorio da ovo nema smisla
i da moramo otići s broda.
Počeli smo šiziti.
Bilo je vrlo očito
da nije samo nestala struja.
Putnici su prestali vjerovati u to
i počeli su zvati policiju.
POLICIJA: Grossetska policija.
PUTNIK: Čujte, zvao sam maloprije.
Brod se sve više naginje.
Na brodu ima mnogo djece.
POLICIJA: Samo se smirite. Rješavamo situaciju.
POLICIJA: Grossetska policija!
PUTNICA: Na brodu sam Costa Cruisesa.
Zove se Costa Concordia.
POLICIJA: Znamo za situaciju.
PUTNICA: Brod se sve više naginje
i još nam ništa ne govore.
Sa mnom su dvije bebe i ne znam što da radim.
40 MINUTA NAKON SUDARA
MOST: Obalna stražo Livorna, ovdje Costa Concordia, recite.
OBALNA STRAŽA: Pozdrav, Costa Concordia. Molim vas, ima li na brodu problema?
MOST: Ima.
Nestalo je struje i provjeravamo uvjete na brodu.
OBALNA STRAŽA: Trebate li pomoć
ili ćete se zasad zadržati oko otoka Giglio?
MOST: Da, ostat ćemo na ovom području.
Rekli su da je nestalo struje, ali nisu im rekli pravo stanje.
Kapetan je vjerojatno htio „oprati ruke”
od onog što se događa.
To, po mome mišljenju, nije bilo u redu.
Došao je neki kuhar i rekao:
„Dogodilo se nešto gadno.
Na palubi C prodire voda.”
Kad je rekao da prodire voda, na sve sam zaboravio.
Otrčao sam dolje
jer sam novac od plaća držao ispod kreveta.
Imao sam velike dugove.
Stvorio sam probleme svojoj obitelji.
Svaki sam dan razmišljao kako moram zaraditi dovoljno novca da otplatim dug.
Plod sveg rada, sve što sam uštedio, bilo mi je pod krevetom.
Morao sam otići po taj novac,
koji je bio u kabini na palubi B.
Ondje je stajao šef osiguranja.
Zaustavio me i rekao
da ne smijem ući na palubu B.
Rekao je da nitko ne smije ući onamo.
Rekao sam mu da moram uzeti neke važne stvari.
A on će: „Ništa nije važnije od života.”
Imao je pravo.
Morao sam otići do čamca za spašavanje.
OBALNA STRAŽA LIVORNA: Costa, kakva je situacija?
MOST: Obalna stražo, procjenjujemo koliko prodire vode.
OBALNA STRAŽA: Nije samo nestala struja? Prodire voda?
MOST: Da, prodire voda.
OBALNA STRAŽA LIVORNA: Kakvu pomoć trebate?
MOST: Trebamo tegljač da nam pomogne.
Svi putnici već imaju prsluke za spašavanje.
OBALNA STRAŽA LIVORNA: Ima li žrtava? Što je uzrok prodora vode?
MOST: Nema žrtava zbog prodora vode.
47 MINUTA NAKON SUDARA
Na mostu je vladao kaos.
Ostali su časnici bili bez riječi. Nisu znali što da rade.
U tom su času pritisnuli gumb za opću uzbunu
i oglasila se sirena.
Odjednom smo začuli zvuk sirene.
U tom su trenutku svi utihnuli.
Čuli smo jednu, a zatim drugu sirenu.
Tada sam pomislila:
„Pa dobro jutro!” To smo čekali cijelu večer.
To je bila vjerojatno najružnija situacija te večeri.
Stotine ljudi počele su se naguravati i probijati do čamaca za spašavanje.
Hej!
Gurali su me ljudi koji su bili stari kao moj otac.
Dame i gospodo, molim za pozornost.
Molim da ostanete mirni i odete na zborno mjesto na 4. palubi.
Na brodu vlada vojnički mentalitet.
Hijerarhija je temelj svega i svi imaju svoju ulogu.
Kako to da im je trebalo 45 minuta da oglase opću uzbunu?
Mislim da je kapetan prvo htio vidjeti razvoj situacije.
Opću su uzbunu trebali oglasiti najviše pet minuta nakon sudara.
Otišao sam na 4. palubu
da pokušam spasiti što više ljudi
i koordinirati operaciju spašavanja.
Brod se nagnuo,
a mojoj majci bilo je teško hodati u potpeticama.
Čvrsto me držala za ruku i rekla je:
„Nemoj me pustiti.”
U tom smo se trenutku bez riječi pogledali
i znali smo što moramo učiniti.
NICK: Jedan po jedan.
PATTY: Primi djecu. Hajde! Ti!
Počeli smo ukrcavati ljude u čamac.
Nikad ne znaš kakav si. Hoćeš li se boriti ili bježati.
Nikad ne znaš hoćeš li samo mirno stajati
ili ćeš prijeći u akciju.
PATTY: Ti! Idi.
POLICIJA: Policija.
PUTNIK: Koljemo se kao ovce, pošaljite nekoga!
Dovedite djecu ovamo.
Čamci mogu primiti samo 150-ero ljudi.
Morate paziti da uđe samo 150-ero ljudi.
Dosta! Prevrnut ćemo se!
Prevrnut ćemo se! Dosta!
Dosta!
U čamac je ušlo mnogo ljudi, gotovo maksimalnih 150-ero.
Neki su nudili novac da uđu u čamac. Bilo je jako tužno.
Jedan je bio postariji. Baš me to potreslo.
-Kako se zovete? -Nicholas Taliaferro.
-Odakle ste? -Iz San Diega u Kaliforniji.
To je korisno.
Sjedila sam u čamcu i čekala.
U jednom trenutku ljudi su htjeli u kameru reći kako se zovu.
Mi smo Steve i Kathy iz Port Hurona u Michiganu.
Mi smo Marie i Melissa.
-Ostat ćemo zajedno. -Super nam je.
Da, ostat ćemo zajedno.
Bilo je jezivo
jer su mislili da će umrijeti.
Bili smo na uzdignutom dijelu broda.
Deseci i deseci ljudi gomilali su se u tu metalnu kutiju.
Onda je došao red na nas da uđemo u čamac za spašavanje.
Htjeli smo da se čamac za spašavanje spusti u vodu.
Svi su jedva čekali čuti tu zapovijed.
Mislim da smo spremni.
Pogledala sam ljude u čamcima.
Bili su uplašeni.
Čekali su znak da napuste brod.
SPASILAČKI ČAMAC: Zašto ne spuštaju čamce?
Očekivali smo znak da napustimo brod.
Ali on nikako da stigne. Nismo shvaćali zašto.
Primijetila sam da svi nose prsluke za spašavanje.
Mi ih nismo našli.
Sjećam se da je Luisa pogledala moju majku.
Rekla je: „Ne znam plivati.”
Jako se bojala.
Moja je majka rekla: „Moram otići u kabinu.
Moram po prsluk za spašavanje za Luisu.
I preobut ću se jer više ne mogu hodati.
Rekla sam joj: „Ne!
To ti je najgora ideja u životu!
Nema šanse da se vratim u kabinu.
Dvije je palube niže.”
Rekla je: „Mi idemo.
Ako ne želiš s nama,
pričekaj ovdje s Andreom.”
71 MINUTA NAKON SUDARA
MOST: Kapetane, ako spustimo čamce,
mogu li objaviti da napuštamo brod?
KAPETAN: Evakuiramo putnike na obalu.
To je drugo. Evakuiramo putnike na obalu.
SPASILAC: Pripremaju li čamce?
SPASILAC: Da, spuštaju se. Vidim ih.
Čim sam ušla u čamac za spašavanje,
nazvala sam majku.
Pitala sam je gdje je.
Rekla je da i ona upravo ulazi u čamac.
Spuštamo se!
Nismo se osjećali bolje zato što smo u čamcu za spašavanje.
Dok se polako spuštao prema razini vode,
primili smo se za ruke i počeli moliti Očenaš.
Ponavljali smo molitvu stalno iznova.
U ovom smo bili zajedno.
Vidjeli smo dio broda gdje je bila naša soba,
koji je prije bio iznad čamaca za spašavanje.
Sad je taj dio bio u razini vode.
Gledaj ovo. Ajme meni!
Ajme! Brod tone!
Nemojmo to glasno vikati, ljudi.
Mene bi to užasno uplašilo da sam još gore.
Drago mi je što sam vani.
Vidjela sam člana posade kako daje znak za spuštanje čamca.
Sjećam se da sam pomislila: „Hvala Bogu.”
Napokon smo bili blizu toga da napustimo brod.
Nalazili smo se na uzdignutom dijelu.
Držala sam Lilu.
A onda sam, nekoliko sekunda poslije,
imala osjećaj kao na vlaku smrti kad osjetiš pritisak u trbuhu.
Čamac je pao, udario i prevrnuo se.
Ajme, kako me strah!
Čamac se nagnuo i 80-ero ljudi u njemu poletjelo je.
Ljudi su popadali jedni po drugima.
Tijela su bila jedna preko drugih, ljudi su vrištali i plakali.
Brod je bio pod kutom,
pa su čamac spustili ravno na bok broda.
Bili smo na podignutoj strani čamca.
U uspravnom smo se položaju podupirali nogama.
Stopala su nam krvarila.
Lilino plakanje Meghan je bilo nepodnošljivo.
Doviknula sam Johnu: „Neću moći držati Lilu.”
Dodala sam ti Lilu.
Bila je to vrlo nesigurna situacija.
Nisam znao hoće li čamac pasti.
Bili smo visoko iznad razine vode.
Ispod nas u čamcu bilo je ljudi koji su trebali pomoć.
Ali ja sam bio potpuno koncentriran samo na to da spasim obitelj.
Nismo znali kako da siđemo s broda.
U tom sam trenutku izlanula: „Hoćemo li umrijeti?”
KAPETAN: Ovuda, idemo. Idemo ovuda, momci.
Uzmite radio i idite za mnom.
Onim stubama. Onuda. Idemo van na palubu.
MOST: Napuštamo most.
KAPETAN: Nisam rekao da napuštamo most. Dođite.
Nijedanput nisam čuo da napuštamo brod.
Kapetanu je bilo teško izdati tu naredbu
jer kad kapetan kaže da treba napustiti brod, brod je izgubljen.
Ljudi su odlazili s broda, ali ja sam bio u jako lošem položaju.
Bio sam još na brodu.
Jako sam se bojao jer ne znam plivati.
Kako biste se zaposlili na kruzeru,
morate dobiti poduku iz plivanja.
Ali u mojoj su mi agenciji dali prsluk
i gurnuli me u bazen.
Plutao sam. Ubrzo zatim su me izvukli iz bazena
i rekli da je obuka završila.
I zato nisam znao što da radim.
Brod je vrlo brzo tonuo. Mislio sam da ću umrijeti.
Jedan je kolega vidio da plačem i rekao da pođem s njim.
Voda je došla do treće palube.
On me odveo do četvrte na drugoj strani.
Došao sam do druge strane i ušao u čamac.
Kad sam otišao, vidio sam da je još mnogo ljudi u brodu.
Pokušavali su se spasiti.
Nisam mogao vjerovati da se to događa.
Još mi se činilo da je to san.
Jedan prijatelj s posla
rekao mi je da pogledam.
Kapetan je sjedio u čamcu za spašavanje.
To me iznenadilo.
Zašto kapetan odlazi s broda prije mene?
Naginje se!
-Nagib se povećava! -Gledaj!
Kako je brod tonuo, sve smo se više naginjali.
Nismo mogli stajati.
Pa smo se organizirali tako da stanemo na stijenku broda.
Na višem dijelu broda također smo vidjeli
da pokušavaju spustiti jedan čamac za spašavanje.
Zbog kuta pod kojim je bio brod,
čamac se naginjao
i ljudi su ispadali u vodu.
Upomoć!
U otvorenom dijelu gdje smo stajali
bila su dvokrilna vrata,
a iza njih vodoravni hodnik.
Vrlo je širok.
S jedne je strane ograda.
Ali budući da smo se tako nagnuli, hodnikom se više nije moglo proći.
Morali smo prijeći preko tog ponora do čamca za spašavanje
ili bar skočiti u vodu.
Viknula sam članovima posade
da ćemo baciti ljude preko hodnika
da se uhvate za rukohvat
i spuste se niz bok broda
koji je bio bliži vodi.
Stajala sam s jedne strane, a jedan muškarac s druge.
Uzimali smo ljude pod ruku i bacali ih.
Kad smo sve prebacili prijeko,
nas petero ostalo je izolirano.
Sad smo bili tako nagnuti da je hodnik izgledao kao okno dizala.
Nismo mogli prijeći prijeko.
U tom je času sve jezovito utihnulo.
Bilo nam je kao na pustom otoku.
Morali smo se izvući iz čamca.
Nedaleko od nas bila su otvorena jedna vratašca.
Onuda smo mogli izaći.
Nekoliko nas, koji nismo bili na hrpi ljudi ispod,
počelo se penjati kroz taj otvor.
Popeli smo se jedan po jedan.
Kad se popnete na vrh čamca, morate se uspeti na brod,
koji je sad bio iznad nas.
Trebalo je preskočiti razmak.
Napravili smo lanac od ljudi,
ali ja nisam mogao izaći
dok nosim Lilu.
Morao sam predati Lilu neznancu.
Visjela je u mraku iznad mora.
Jedan pogrešan korak i u moru si.
Nismo mogli znati koliko je duboko ispod nas.
Oduvijek se bojim visine.
Pomisao da ću se morati penjati uz bok broda držeći se samo prstima,
šest katova u mraku iznad vode, bila mi je strašna.
Ali jedino smo tako mogli otići s čamca.
I tako smo se morali vratiti u brod.
To je bio najgori trenutak te noći.
Prvo smo se zapitali ima li još koji čamac.
Ali vrlo je brzo postalo očito da čamaca više nema.
Rekla sam Johnu da možemo plivati i preživjeti.
Počeli smo ozbiljno razgovarati o tome što bi to zapravo značilo.
Bili smo vrlo visoko.
Bi li Lila mogla preživjeti skok?
Možemo li plivati s Lilom u moru koje je tako hladno?
Vagali smo kolike su nam šanse u moru
ili ako ostanemo na brodu.
Tada nam je počelo svitati nešto drugo.
Da možda nećemo otići s broda.
Kao kršćane nas uče da se ne cjenkamo s Bogom.
Ali ne možeš protiv sebe.
Pomislio sam: „Bože, ako me spasiš s broda,
učit ću Lilu o Isusu. Odgojit ću to dijete kako treba.
Ali moraš nas spasiti s broda.”
Brod se jako nagnuo, a mi smo bili na samom vrhu.
Tada sam ugledala člana posade. Bio je odjeven u bijelo.
Izgledao je kao službena osoba u uniformi.
Pogledao je Lilu, pogledao je nas.
Rekao je: „Morate na drugu stranu broda.
Vjerojatno ćete morati plivati.
To vam je najbolja šansa da preživite.”
Pogledam prema pramcu
i vidim malu skupinu putnika kako mirno stoji.
Pomislim: „Imaju li nekih problema? Zašto nisu s nama ostalima?”
Hodajući prema njima, bilo je teško razlikovati pod od zida.
U tom sam času morao hodati po zidovima.
Prvo sam stopalom opipao mogu li vrata držati moju težinu.
Nažalost, jedna od idućih vrata otvarala su se kao vratašca.
Upao sam u mrak i prazninu.
I onesvijestio se.
OTOK GIGLIO
Kad smo stigli na otok,
nismo znali što da radimo ni kamo da idemo.
Nitko nije davao nikakve upute.
U jednom sam se trenutku proderala:
„Može li nam netko pomoći?”
Nejasno sam čula kako netko kaže: „Idite u crkvu!”
Prvo sam nazvala majku.
Ali telefon više nije zvonio.
Rekla je da je u čamcu za spašavanje, dakle, morala je biti negdje blizu.
Počeli smo tražiti nju i Luisu.
Na otoku je bila velika gužva.
Činilo se nemoguće da ikoga nađeš.
Ušli smo u svaku trgovinu.
Ušli smo u crkvu.
Posada još ništa ne zna, a brod još tone.
Ne znamo ima li još koga na njemu.
Pronašli smo malu nišu u crkvi.
Svi su bili zabrinuti, uplašeni i bilo im je hladno.
Nabavio sam nam pokrivače od folije.
Donio sam ih u crkvu.
Sjećam se da su ljudi zvali obitelj, a odgovora nije bilo.
Judy!
Steve!
Kathy!
Posvuda smo tražili moju majku.
Nakraju sam stala kraj nekih ljudi
koji su gledali brod.
Mislila sam da njezin čamac možda još nije stigao.
Kako je vrijeme prolazilo,
primijetili smo da se brod još više nagnuo.
Prizor je kao iz Titanica. Sasvim.
Bilo je strašno vidjeti ga iz te perspektive.
Da, vidjeli smo ljude na brodu kako mašu.
Vidjeli smo kako mole za pomoć.
Bio je to strašan prizor.
Iako smo mi bili na sigurnom,
znali smo da ima još zatočenih na brodu.
Vidjeli smo otvoreni hodnik koji je vodio do ograde na suprotnoj strani broda.
Bilo je najlogičnije da tako prijeđemo na drugu stranu.
Taj je hodnik zapravo bio tobogan dug 60 metara.
Znali smo, kad sjednemo, više nećemo moći ustati na noge.
Brod se još toliko micao da bi se sa svakim stupnjem nagiba
komad namještaja stuštio niz hodnik.
Lila je još bila privezana uz mene. Držao sam je na prsima.
I otklizao sam se niz hodnik.
Nespretno smo se prevrtali
i na leđima jurili kroz raskrižje hodnika.
Oko nas je bilo namještaja i stvari. Išli smo valjda 30 km/h.
Osjetio sam trzaj. Lila je udarila glavom.
Vrlo je snažno udarila glavom.
„Je li dobro?”
Bio sam siguran da to neće preživjeti.
Kad smo došli na dno tobogana, sjećam se da mi je rekao,
gotovo kao da nešto priznaje,
da je Lila jako udarila glavom.
Sjećam se boli na njegovom licu.
Ja sam provjerila kako je ona.
Plakala je.
Rekla sam: „Dobro je, idemo dalje.”
Kad sam se osvijestio,
na brzinu sam se pregledao
i shvatio da imam slomljenu nogu.
Pogledao sam oko sebe i shvatio da sam u restoranu.
Počeo sam zvati upomoć.
Ali očito me nitko nije čuo.
Kraj mene je bila tava.
Zgrabio sam tavu i počeo lupati o tlo.
Dok smo tako stajali izolirani na pragu na petoj palubi, začula sam kucanje.
Nije to bilo mehaničko kucanje.
Nego kao da nam ljudi pokušavaju javiti da su unutra.
Ali mi nismo nikako mogli do njih.
Kad smo došli do niže strane broda, vidjeli smo vodu.
Napokon smo bili blizu nje.
Pokušali smo privući pozornost nekog čamca za spašavanje.
Vidjela sam čamac za spašavanje i lica ljudi u njemu.
Uhvatila sam pogled žene.
Gledale smo se, vjerojatno samo trenutak.
Podigla sam Lilu i rekla: „Bambino.” Da uzmu moje dijete.
Ona je samo zatresla glavom.
Kao da kaže da bi rado pomogla, ali ne može.
U tom sam času bio potpuno shrvan.
U glavi sam izgovarao molitve.
Ali odjednom smo primijetili da je nekoliko čamaca prazno
i da se zadržavaju oko broda.
Vidjeli smo kretanje.
Oboje smo se pokrenuli
jer smo pomislili da se čamci vraćaju po još ljudi.
Kad smo privukli pozornost kapetana čamca za spašavanje,
pokušao je prići mjestu gdje smo stajali.
Činilo nam se da čekamo cijelu vječnost na toj palubi.
Cijelo to vrijeme
brod se sve više naginjao.
Mislili smo da brojimo posljednje minute.
Čamci za spašavanje bili su tri-četiri metra ispod nas.
More je bilo nemirno.
Čamac je udarao o brod.
Čak je i penjanje u čamac za spašavanje bilo rizično.
Ali uspjeli smo ući u čamac.
Silno nam je laknulo.
Izašli smo ispod broda.
Pogledaš kroz otvor čamca za spašavanje
i doslovno ne vidiš nebo.
Cijelo nebo prekrio je bok broda za krstarenje.
Lila se umirila.
Sjećam se da sam je držala u rukama i nadala se da je dobro,
da joj nije ništa.
Osjećala sam se potpuno napušteno. Da nitko neće doći po nas.
Onda smo iznad sebe začuli helikoptere.
Ali brod nas je pokrivao kao kišobran.
Ne vide nas!
Nisam mogla sići do razine vode ni vratiti se u brod.
Tonuli smo.
U tom trenutku
pred očima su mi se počele vrtjeti slike iz života.
Sjećam se da je tata rekao
da djeca ne bi smjela umrijeti prije roditelja.
U tom trenutku shvatila sam da se moram boriti.
Moram nekako preživjeti.
Zapitala sam se: „Kako da nas ugledaju?”
Shvatila sam da u džepu imam svjetiljku.
Ne znam Morseov kod, ali počela sam svijetliti brodu ispred nas.
Spasilac IMA.
Recite, spasioče IMA.
Vidimo nečiji signal. Idemo im pomoći.
Dobro, odlično.
I odjedanput se neki muškarac spustio iz zraka poput Jamesa Bonda.
Povukli su nas u helikopter.
Jednog po jednog, izvukli su preostalih četvero ljudi.
Dobro je! Bravo! Primili smo troje ljudi u dobrom stanju.
Odvest ćemo ih na aerodrom Grosseto.
Ondje ljudi čekaju prvu pomoć.
Dok sam odlazila helikopterom, vidjela sam da je nestalo
sve što sam voljela i što je bila moja stvarnost.
Ali ja sam bila živa.
RIM
Bilo je kasno navečer u petak.
Početna stranica bila mi je puna objava putnika s nekog kruzera
kod otoka Giglio kraj toskanske obale.
Znala sam da ću saznati što se događa samo ako odem onamo.
Brod za krstarenje pun putnika nasukao se i prevrnuo.
Putnici to opisuju kao prizore iz filma Titanic.
Možda čak 70-ero ljudi vodi se kao nestalo.
Na Giglio sam stigla idući dan oko 6.30 ujutro.
14. SIJEČNJA
Nikad neću zaboraviti prizor Costa Concordije.
Nisi mogao ne zuriti u golemu stijenu
koja je virila iz boka broda.
Moj je zadatak bio objasniti kako se to moglo dogoditi.
Talijanski kruzer sinoć se nasukao na toskanskoj obali.
Budimo iskreni, kad god se ukrcamo u avion ili brod, pomislimo:
„Što ako nešto pođe po zlu?” Upravo se to dogodilo.
Brod je u vrlo plitkom moru. Ali zbog veličine broda
i njegovog položaja na mjestu punom hridi,
nekoliko desetaka ronilaca talijanske Obalne straže
pretražuje okolno more i unutrašnjost broda ne bi li nekog našli.
Ja sam ronilac vatrogasne službe
i specijalizirao sam se za ronjenje u špiljama.
Dva zarona, svaki po 40 minuta. Ukupno trajanje operacije: dva sata.
Mojoj je mami bio rođendan.
Pomislila sam da bih sada trebala biti u restoranu
i pjevati joj „Sretan rođendan”.
Ali umjesto toga sam na otoku Giglio,
sjedim na tlu
i pitam se gdje je.
Zapitala sam se hoću li je ikad više vidjeti.
Vrijeme je prolazilo. Zbog hladnoće vode, jer bio je siječanj,
šanse da će itko preživjeti nakon prvih 24 sata
smanjivale su se.
Dobro.
Odvoji.
U redu!
Veoma se bojite
jer postoji realna opasnost da završite na dnu mora
unutar golemoga broda i da od spasioca postanete žrtvom.
Sve što nije bilo pričvršćeno postalo je zapreka.
Bilo je žica.
Bilo je oštrih rubova.
Sve to ugrožava ronioca.
NEDJELJA, 15. SIJEČNJA
Napokon je došla zora, a s njom i svjetlo.
Još sam bio u restoranu.
Sati prolaze i nastupa hipotermija.
Da sam morao provesti još jednu noć u tim uvjetima,
ne znam bih li preživio do idućeg jutra.
Pomislio sam,
ako se izvučem iz ove situacije,
mogao bih razmisliti o tome da zasnujem obitelj.
Možda mi je to nedostajalo u životu.
Nismo spavali 48 sati.
Vrata kombija otvore se
i šef mi kaže: „Moramo spasiti još jednoga. Idemo.”
Direktora hotela Manrica Giampedronija
zadnje je vidjelo nekoliko očevidaca.
Pokušavao je spasiti ljude iz ugostiteljskog dijela broda.
Moji kolege prolazili su brodom.
Dozivali su preživjele da se jave.
„Mi smo vatrogasci!
Ima li koga?
Ima li koga? Čuje li me itko?”
I u jednom trenutku
netko se javio.
Dobro, smirite se. Polako.
Uvukli smo se u nekakav prolaz, u nekakav tunel
pa nismo imali prirodno svjetlo.
Tu svjetlo nije moglo doprijeti. Bili smo kao u špilji.
Dobro je. Sad polako.
Polako. Tako.
Polako.
Tako!
I onda sam ugledao čovjeka kojeg smo tražili.
„Zdravo! Kako se zoveš?” upitam ga.
A on odgovori: „Manrico.
Manrico Giampedroni.”
Kaže mi: „Bok, ja sam Francesco…
Jedan sam od spasilaca.”
Rekao mi je: „Sad budi bez brige.
Izvući ćemo te.”
I nakon 13 godina još plačem.
Nevjerojatno.
U katastrofama se uvijek dogodi nešto ravno čudu.
Ovog puta člana posade zarobljenog u brodu
našli su spasioci koji su kuckali po trupu kabinu za kabinom.
Zarobljen dva dana sa slomljenom nogom.
-Jeste li pomislili da nećete preživjeti? -Jesam.
Kad sam ostao sâm u restoranu.
Nakon šoka, panike i kaosa,
suze olakšanja.
Plesačica Rose Metcalf jedna je od zadnjih koje su spasili s olupine.
Drugi, među kojima su i Nick Tally s prijateljima, također su na sigurnom.
Talijanske obitelji dodavale su mi svoju djecu
i molile da ih uzmem u čamac za spašavanje.
Čekali smo sat i pol prije ukrcaja u taj čamac.
Morala sam čekati dvije godine.
Tijelo moje majke bilo je među zadnjima koje su našli.
Uopće me nije utješilo to što su joj pronašli tijelo.
Costa Concordia kao da me prekinula u življenju.
Ona mi je bila sve. I ja sam njoj bila sve.
Kako se zove ova lijepa djevojčica?
Zove se Stefania.
Čija je to djevojčica?
Kapetana broda za krstarenje koji se nasukao na toskanskoj obali
uhitila je talijanska policija.
Istražuju ga zbog optužbi za ubojstvo i napuštanje broda.
To su dva teška kaznena djela u pomorskom pravu.
Poginulo je 32-oje ljudi, uključujući petogodišnje dijete.
U danima nakon nesreće
Costin tim za odnose s javnošću jedini je davao informacije
i bilo je jasno da su već odlučili o tome tko je kriv.
Večeras se okrivljavanje zaoštrilo.
Vlasnici broda kažu da je kriv kapetan.
Smatramo da je došlo do ljudske pogreške.
Kapetan nije išao odobrenom rutom.
Jedan od najdramatičnijih zapleta priče
dogodio se 17. siječnja.
Lokalni novinar našao je memorijski štapić u svom nezaključanom autu.
Na njemu je bila snimka razgovora
pripadnika Obalne straže iz Livorna s kapetanom Schettinom
u vremenu kad je Schettino rekao da je već napustio brod.
OBALNA STRAŽA: Kapetane, što radite?
SCHETTINO: Tu sam da koordiniram spašavanje.
OBALNA STRAŽA: Koordinirajte, ali s broda. Odbijate?
SCHETTINO: Ne, ne odbijam.
OBALNA STRAŽA: Odbijate se vratiti na brod?
Recite mi zašto se ne vraćate na brod.
Kad čujete da zapovjednik kapetanu kaže da se vrati na brod, to se ne zaboravlja.
OBALNA STRAŽA: Natrag na brod!
Više ne procjenjujete! Zapovjedili ste napuštanje broda!
Sad ja zapovijedam! Vratite se na brod!
Je li to jasno? Zar me ne čujete?
-KAPETAN: Vraćam se. -STRAŽA: Idite!
Neosporna posljedica bila je to što su svi na svijetu shvatili
da je kapetan Schettino kukavica.
Pustite me da prođem.
Talijanski kapetan Francesco Schettino
jutros ulazi u sudnicu
istim samopouzdanim korakom kojim je hodao brodom.
Kapetan Francesco Schettino danas se na sudu suočio
s optužbama za ubojstvo, uzrokovanje havarije na moru
i ozljeđivanje 150-ero ljudi.
Suđenje je trajalo nekoliko godina.
Održavalo se u kazalištu u gradu Grossetu.
Bila sam na svim ročištima.
Tužilaštvo za havariju krivi kapetana Schettina.
Tvrdi da je prilikom zapovijedanja brodom postupao krajnje nemarno.
Ali kapetan poriče sve optužbe
i traži da i ostali podijele odgovornost za ono što se dogodilo.
Sva je pozornost bila usmjerena na kapetana Schettina,
ali mnogima od nas glavno je pitanje bilo
je li se dogodio nekakav mehanički kvar.
Nedugo nakon nesreće otkrivena je crna kutija,
ali bila je pokvarena.
Neko je vrijeme izgledalo kao da se nikako neće moći otkriti
što se zaista te večeri događalo na mostu.
Godine 2012. bio sam mlad informatičar.
Dobio sam gomilu diskova s Costa Concordije.
Dvojica stručnjaka već su pokušali izvući podatke.
Ali nisu uspjeli. Radio sam kao opsjednut.
Napisao sam softver koji opisuje sve što se te noći dogodilo.
KAPETAN: U što smo udarili?
UPRAVITELJ STROJA: Uopće nemamo struje.
Generator za hitne slučajeve te večeri nije dobro radio.
Uključivao se i isključivao
i gotovo se nikad nije mogao spojiti s pričuvnim vodovima za napajanje
kako bi napajao uređaje za hitne slučajeve.
Nemoguće je sigurno znati kako su ljudi umrli na tom brodu.
Ali znamo da bar dva čamca za spašavanje na gornjem dijelu broda nisu spuštena
zbog kvara pomoćnoga generatora.
Znamo da su se ljudi morali iskrcati
i nekako doći do čamaca na istoj četvrtoj palubi.
Znamo i da zbog kvara na generatoru za hitne slučajeve
dizala nisu radila.
KAPETAN: Tri pet nula.
KORMILAR: Tri četiri nula.
KAPETAN: Tri pet nula! Desno.
KORMILAR: Dobro.
Kad sam pokrenuo softver da sinkronizira podatke,
nešto me jako iznenadilo.
Otkrili smo da se netom prije nesreće
zapovijed koju je kormilar dobio nije poklapala s onim što je učinio.
-KAPETAN: Oštro ulijevo. -KORMILAR: Oštro udesno.
KAPETAN: Oštro ulijevo!
Čujemo kako Schettino daje upute,
a kormilar 13 sekunda čini upravo suprotno.
Poslije, u nezavisnoj studiji,
profesori Bruno Neri i Paolo Neri sa sveučilišta u Pisi pokazali su,
da su Schettinove zapovijedi bile izvršene točno,
sudar bi bio djelomičan ili se ne bi dogodio.
Početkom 2000-ih industrija brodova za krstarenje bila je u procvatu.
Talijanska kompanija Costa Cruise Line bila je u problemima.
Nisu bili konkurentni. Na tom su tržištu mogli preživjeti
samo ako ih kupi američka korporacija.
Costa je zbog proširenja morala naći još osoblja
i obučiti ga što prije i što učinkovitije.
Važno je napomenuti da je kapetan Schettino sam pisao Costi
da ga zabrinjava što ljudi prebrzo dobivaju promaknuće,
što nisu obučeni kako treba
i nisu prikladna posada za brod kakvim bi htio zapovijedati.
Znamo da je kormilar prebrzo promoviran na tu funkciju.
Vrlo je jasno da je u kritičnom trenutku,
kad je trebao razumjeti zapovijedi kapetana Schettina,
postojala jezična barijera i vjerojatno nije razumio kapetanov nalog.
11. VELJAČE 2015. DAN IZRICANJA PRESUDE
U ime talijanskog naroda,
ovaj sud proglašava Francesca Schettina
krivim za zločine za koje je optužen.
Izriče se kazna od 16 godina zatvora i jedan mjesec pritvora.
Danas je kapetan Costa Concordije osuđen za ubojstvo iz nehaja i napuštanje broda
i osuđen na 16 g. zatvora.
COSTA CRUISES PRISTAO JE PLATITI MILIJUN EURA GLOBE.
TVRTKA NIJE KAZNENO ODGOVARALA.
PETERO ZAPOSLENIKA OSUĐENO JE ZA UBOJSTVO, NEMAR I BRODOLOM,
MEĐU KOJIMA I MANRICO GIAMPEDRONI. NISU IŠLI U ZATVOR.
Više nikad neću raditi na brodu za krstarenje.
I molim se da se nitko ne nađe u takvoj situaciji.
Izgubio sam sav novac.
Ali shvatio sam da je život važniji od novca.
I svako jutro kad se probudim,
prvo zahvalim što sam živ.
Puno sam naučio.
Sad znam plivati.
Hoćeš opet pjevati? Hajde!
Dva, tri…
Kad smo se vratili kući, bio sam slomljen.
Dijagnosticirali su mi PTSP. Imao sam napadaje panike, noćne more.
Bili smo zabrinuti za Lilu
zbog tjelesnog i emocionalnog šoka koji je proživjela.
Promatrali smo je nekoliko tjedana da vidimo je li sve u redu.
Gle taj jezik. Kakve još smiješne face znaš napraviti?
Mene je to jako pogodilo, a ona je mala i ne zna komunicirati.
Zato smo razgovarali s psiholozima i stručnjacima.
Vidimo se! Pa-pa! Dobru zabavu!
Pa-pa!
Ali na kraju je imala sasvim normalno djetinjstvo.
Često o tome razgovaramo.
Zašto je Bog te noći odlučio spasiti nas?
Zašto smo ovdje?
Što bismo trebali učiniti s vremenom koje nam je dao?
Lila uživa u krasnom životu.
Preživjeli smo milošću Božjom.
Johne, ona je preživjela zbog vas.
Te sam se noći borio kao lav
da ih spasim.
U nekim trenucima mislio sam da se nećemo izvući. Drago mi je što jesmo.
Kad razmislim o proteklih desetak godina,
o svom životu, shvatim koliko smo sretni.
Lila je uravnotežena, promišljena, nevjerojatna 15-godišnjakinja.
Prelijepa je balerina.
Bog joj je podario ljubav prema plesu.
Predivna je mlada žena. Cijeli svijet je njezin.
Ostavit će svoj trag zato što je one noći uspjela sići s broda.
Nedugo nakon što smo se vratili, saznali smo da je Meghan trudna.
Bila je trudna te noći kad smo se borili za život.
Ta trudnoća bio je najljepši dar koji sam mogla dobiti.
Smiješno, ali ultrazvuk je pokazao
da je datum začeća bila večer havarije kruzera.
Rekli smo: „Vjerujte, tada sigurno nije začet.”
Sad znate zašto nisam stigao obući košulju.
Prijevod titlova: Petra Matić