Downloaded from YTS.BZ
DEN 13. JANUAR 2012 RAMTE COSTA CONCORDIA EN KLIPPE
Official YIFY movies site: YTS.BZ
OG FORLISTE MED OVER 4000 MENNESKER OMBORD.
FILMEN INDEHOLDER ARKIVOPTAGELSER
SAMT SYNKRONISERING AF PASSAGERMEDDELELSER
OG OPTAGELSER FRA DEN SORTE BOKS.
Men tager vi vand ind?
Det vælter ind. Jeg er på vej derned.
Det var vores første ferie, efter at vi havde fået barn.
Jeg sagde til John, at det ville være godt for os
at tage på den fantastiske rejse, vi havde snakket så meget om.
Det betød meget for os.
Den 13. januar havde jeg været på skibet i fire måneder som danser.
Jeg anede ikke, at der ville ske noget.
Det ene øjeblik fester du og slapper af sammen med familien.
Og i næste øjeblik står du bare i det,
magtesløs.
Det føltes, som om jorden under os åbnede op.
Folk måtte støtte sig til væggene og holde fast i hinanden.
Det er som en scene i Titanic. Fuldstændig.
Der meldes om frygt og panik på krydstogtskibet Costa Concordia.
Hver gang du går ombord på et fly eller et krydstogtskib, tænker du:
"Hvad sker der, hvis noget går galt?"
Noget gik galt.
Hver gang du lukker øjnene, så ser du noget fra den nat for dig.
Du vender tilbage til det mest skræmmende øjeblik,
du har oplevet med din familie.
Hvad har jeg gjort?
COSTA CONCORDIA: MARERIDT TIL SØS
Vi havde været i Europa før, men ikke sammen.
Det skulle være vores længste ferie sammen,
vores fjerneste rejsemål.
Vores datter, Lila, var 14 måneder gammel.
Vi tænkte, at vi her havde mulighed for at tage på en lang rejse sammen.
Vi pakkede vist en kuffert fyldt med legetøj, bleer og vådservietter.
Alt muligt. Vi havde taget så meget med.
Vi skulle til Paris, Schweiz, Venedig, Barcelona.
Og til sidst ville vi tage på et krydstogt.
Det var primært derfor, at vi valgte denne ferie.
Vi tog tonsvis af billeder og videoer.
Vi fik skabt tonsvis af skønne minder.
Det havde altid stået øverst på min ønskeliste at komme til Italien.
Men jeg vidste ikke, at jeg skulle med et krydstogtskib.
Det havde jeg ikke fortalt. Kun det med Italien.
Krydstogtskibet var en særlig overraskelse.
Vi havde været kærester i godt tre år på det tidspunkt.
Tanken var, at jeg ville fri til hende på et tidspunkt.
Når man frier, så skal det helst ske på det mest romantiske sted.
Og på den her rejse var der masser af steder at vælge imellem.
Alt skulle gå op i en højere enhed.
Hvis stedet er perfekt, siger hun jo ikke nej, vel?
Mon ikke alle, der vil fri, tænker sådan?
Da jeg ankom, blev jeg forbløffet over, hvor enormt stort skibet var.
Jeg var 17 år gammel.
Min mor ville fejre sin 50-års fødselsdag.
Hun bookede billet til mig og min daværende kæreste
og hendes bedste ven siden hun var barn, Luisa.
Vi gjorde alting sammen som familie.
Jeg var omkring 7 år gammel, da hun fik sin kræftdiagnose.
Men få måneder før afrejsen fik hun at vide, at hun var i bedring.
Det var helt klart en anden god grund til at fejre hendes fødselsdag.
Det første, vi gjorde, var at udforske skibet.
Jeg havde aldrig set så stort et skib før.
Jeg husker stadig, da jeg gik ombord for første gang
og blev overvældet af, hvor ekstravagant alting var.
Meget overdådigt. Lysekroner over det hele.
Alt var nærmest lavet af enten guld, glas eller marmor.
Meget gammelt italiensk.
Alting skinnede og var perfekt.
Jeg vidste ikke, hvilket værelse jeg ville få.
Det var en ret dyr rejse, og jeg var studerende.
Men han sørgede for, at vi fik det bedst mulige værelse.
Jeg var glad, fordi vi fik en altan med en smuk udsigt.
Vi gik ud på altanen, og Nick pegede og sagde:
"Se der. Redningsbådene ligger en eller to etager under os."
Redningsbådene.
Og det tog jeg så et billede af.
Det var mit første krydstogt,
og jeg tænkte: "Tænk, hvis der sker noget ligesom med Titanic."
Jeg sagde: "Det sker ikke.
Jeg har været på et krydstogt før. Det bliver fantastisk."
FREDAG DEN 13. JANUAR
Drop det, unger! Kom væk derfra!
BESÆTNINGSMEDLEM: Passagererne er ombord, 3208-3208.
Besætning, 1023-1023.
Da vi var kommet ombord, var det ret fantastisk.
Nogen kom og spurgte os, hvad vi ville foretage os den uge.
Vi bookede spaen. Det hele var bare spændende.
Det gik stærkt. Vi fik værelset, og så gik vi rundt.
Jeg tog billeder af alt, mens vi gik rundt.
En fantastisk ting ved krydstogter er, at de sørger for alt.
Jeg var nybagt mor, og det gjorde det virkelig let for mig.
Der var et utal af forskellige restauranter.
Det var teatre, shows og et kasino.
Det svære var at vælge, hvad man skulle bruge tiden på.
Jeg kan huske, at de havde en tag-selv-isbar,
og det kunne man hele døgnet.
Man kunne spise is, når man ville.
Dengang var The Walking Dead populær.
Vi legede en leg. Hvor ville du løbe hen, hvis zombierne angreb,
og hvilket våben ville du bruge?
"Ville du gå den vej eller den vej?
Og hvis zombien er langsom, hvilket våben kan så stoppe den?"
Første gang, han spurgte mig, svarede jeg: "Det ved jeg ikke.
Det har jeg ikke haft fokus på."
-Han sagde: "Det er en fejl." -Nemlig.
Der begik du en fejl.
Jeg begyndte langsomt at blive opmærksom på mine omgivelser.
Det var en smuk aften med klart vejr. Det var lidt koldt, da det var januar.
Men det var en ganske almindelig stille aften.
Jeg arbejdede for Costa i godt 43 år. Man er altid på arbejde på et skib.
Jul, nytår, påske, lørdage og søndage.
Skibet blev mit hjem.
Jeg havde omkring 800 ansatte under mig på Costa Concordia.
Fredag den 13. januar
havde jeg været på skibet i fire måneder som danser.
Det var mit drømmejob dengang.
Det var simpelthen paradis på jord.
Jeg kom ud at se verden. Jeg var i mit livs form.
Jeg havde gode venner.
Det var magisk.
På vegne af Costas ledelse og hele besætningen
vil jeg byde jer alle velkommen ombord.
Jeg mødte kaptajn Schettino et par gange. Første gang var i personaleelevatoren.
Det eneste, jeg vidste om ham, var, at han var ret ny kaptajn på skibet.
Nyd krydstogtet.
Min mor besøgte mig på skibet engang,
og han talte med min mor,
og han sagde, at han ville tage ud på øen for at fiske med sin kammerat,
men at hun ikke måtte sige det til nogen, for det måtte han ikke.
Så man fik indtrykket af, at han udnyttede systemet lidt.
Ved 21-tiden den aften ringede kaptajnen til mig.
Et par dage forinden havde overtjeneren spurgt kaptajnen,
om skibet kunne sejle forbi øen Giglio og salutere,
da både hans søster og mor boede på øen.
BROEN
Han spurgte, om jeg ville gøre ham selskab på broen under gennemsejlingen.
Jeg syntes, det lød lidt mærkværdigt,
da det var mørkt, så man kunne ikke rigtig se noget.
Men det var kaptajnens beslutning, så vi adlød.
KAPTAJN: Hallo?
BROBESÆTNING: Seks mil.
KAPTAJN: Seks mil. Okay.
BRO-BESÆTNING: Vi nærmer os Giglio. Vi er der kl. 21.44.
Mig og min kæreste, Andrea, besluttede os for at gå op på pooldækket.
Da jeg åbnede døren, kunne jeg mærke den friske brise.
Alt var mørkt, men der var nogle få lys, der lyste op.
Man kunne se lysene spille i vandet.
Jeg lænede mig frem og kiggede på havet,
og Andrea, der stod bag mig, gav mig et kram.
Han sagde: "Det føles som Titanic."
Lige i det øjeblik
fik jeg en lidt underlig fornemmelse.
Men det var jo tosset,
så tanken blev bare slået hen.
Og så ringede min mor til mig.
Hun sagde: "Vi sidder i restauranten. De skal til at servere.
Kom og gør os selskab."
Det var en ret vigtig middag, for da klokken slog midnat,
ville det være hendes fødselsdag.
Den aften spiste vi en god middag.
Kan du sige hej til far?
Men da vi havde spist, var det sengetid, for Lila var et år gammel.
Vi lagde hende i seng nede i kahytten.
Vi lavede vores sædvanlige putteritual.
Jeg tog min pyjamas på.
Jeg kom ud af badet. Jeg havde boksershorts på og gik i seng.
Jeg kan huske, at jeg lagde mig og sagde: "Jeg er udmattet."
Det havde været en lang dag.
KAPTAJN: Jeg tager styringen. Hvad siger farten?
BROBESÆTNING: 15,3.
KAPTAJN: Sæt den til 16 knob.
Da vi nærmede os øen, kunne jeg se, at vi var kommet for tæt på.
Jeg sagde til overtjeneren, som stod ved siden af mig:
"Vi er kommet lige lovlig tæt på."
Pludselig var kysten meget synlig.
Den pågældende aften havde mine venner og jeg en halv times pause.
Jeg datede en bartender fra Peru, som arbejdede i Londra Bar,
som lå bagerst på femte dæk, bagerst i skibet.
Jeg ville hen til ham, så jeg spurgte de andre:
"Vil I med hen at drikke en cappuccino i Londra Bar?"
De andre sagde: "Ja, lad os det."
KAPTAJN: Tre, fem, nul.
STYRMAND: Tre, fire, nul.
KAPTAJN: Tre, fem, nul. Styrbord.
STYRMAND: Okay.
KAPTAJN: Ellers rammer vi klipperne.
Da skibet nærmede sig øen,
kom det bag på mig, at skibet ikke sænkede farten.
I det øjeblik begyndte jeg at gå i panik.
KAPTAJN: Kraftigt til styrbord.
STYRMAND: Kraftigt til styrbord.
MANRICO: Prøver han på at forlise skibet?
For helvede.
Overtjeneren sagde: "Kaptajnen ved, hvad han foretager sig."
Mere nåede han ikke at sige.
Jeg hørte en lyd og mærkede en vibration.
Jeg mærkede, at rummet tiltede så småt, og det var utrolig urovækkende.
Min krop blev anspændt, og jeg vidste, at noget var gruelig galt.
Vi hørte en høj hvinende lyd,
og så gik lyden fra at være hvinende til skrabende,
og det var en skræmmende lyd.
Forestil jer 1.000 tallerkener, der smadrer samtidig.
Jeg blev så bange, for det var en virkelig høj lyd.
Og det begyndte at vælte ned med kogende vand fra gryderne.
Jeg var en af 180 kokke. Ingen vidste, hvad der var sket.
Jeg troede, det var søgang, og at det nok skulle gå.
Efter et par sekunder
vidste jeg, at noget var galt.
BROBESÆTNING: Hvad har han gjort?
KAPTAJN: Luk de vandtætte døre bagi.
BROBESÆTNING: Luk alle de vandtætte døre bagi.
KAPTAJN: Hvad har jeg gjort?
Jeg vendte mig om og så,
at skibet var stødt på klipperne på venstre side.
Man kunne bogstavelig talt se vandet flyde ind gennem skroget.
KAPTAJN: Hvad har vi ramt?
MANRICO: Et skær over havoverfladen.
KAPTAJN: Midtskibs.
BROBESÆTNING: Midtskibs.
Vi var i chok, og vi stod helt ubevægelige.
Forhold jer i ro.
Sæt jer hellere ned.
-Skal vi sætte os? -Ja.
Alle panikkede.
Jeg kiggede på min mor, som stod lige foran mig.
Hun kiggede på mig og sagde: "Det er okay. Alt er okay."
Hun gjorde alt, hvad hun kunne,
for at jeg ikke skulle tro, at der var sket noget slemt.
Men det vidste jeg, at der var.
Vi stod bare der og prøvede på at se, hvad vi nu skulle gøre.
Jeg rystede hurtigt følelserne af mig, og jeg kiggede hen på Nicholas,
og han sagde: "Vi bliver nødt til at komme væk herfra med det samme."
Han sagde: "Hørte du det? Mærkede du det?"
Jeg gik i panik,
og min krop gik i alarmberedskab.
Jeg er blevet kaldt følelseskold,
men i det øjeblik handlede det om overlevelse
og om at få min familie ud derfra.
Jeg råbte til Meghan: "Tag babyen. Vi skal væk herfra."
Da jeg så ham reagere sådan, blev jeg straks ramt af rædsel.
Jeg løftede Lila op af tremmesengen, mens hun var i dyb søvn.
Jeg fik ikke taget sutten med.
Hun begyndte straks at græde.
Jeg tog jeans på, og det var det.
Jeg havde ingen trøje på. Meghan bar på Lila.
Og vi løb ud ad døren.
Lige da kollisionen indtraf,
var min første tanke at tjekke, hvad der foregik dernede.
I nærheden af maskinrummet
så jeg maskinmesteren, som var foruroliget og skræmt.
Han sagde, at det var en katastrofe, at vandet flød ind.
Jeg følte mig hjælpeløs.
KAPTAJN: Tilkald maskinmesteren, tak.
BROBESÆTNING: Tilkald maskinmesteren. Kaptajnen vil gennemgå nødplanen.
MASKINRUM
MASKINMESTER: Tænd for pumperne.
BROBESÆTNING: Maskinmesteren er på linjen.
KAPTAJN: Tager vi vand ind?
MASKINMESTER: Det vælter ind. Jeg er på vej derned.
KAPTAJN: Men hvor?
MASKINMESTER: Bagbords. Jeg tjekker efter.
KAPTAJN: Hvor bagbords?
MASKINMESTER: Maskinrummet.
KAPTAJN: Er der meget vand?
MASKINMESTER: Vandet blokerer for vejen derned.
Vi går den modsatte vej. Vi skal nok få pumperne i gang.
Du får besked.
KAPTAJN: Okay.
MASKINMESTER: Kom her. Start nødpumperne!
MASKINMESTER: Der er vand helt ned til værkstedet.
KAPTAJN: Synker vi så? Jeg er ikke helt med.
Vi stormede ud på gangen.
Jeg tænkte, at skibet langsomt ville få slagside.
Jeg tænkte kun på at komme hurtigt hen til redningsbådene.
Vi løb op ad trapperne, så hurtigt vi kunne.
Meghan og babyen var bag mig.
Adrenalinen pumpede løs. Panikken indtraf.
Lila blev ved med at græde.
Vi tog to trin ad gangen. Jeg holdt babyen og prøvede at følge med.
Jeg havde det virkelig skidt.
Jeg sagde: "Jeg skal kaste op."
John sagde: "Kast op, og løb videre. Du må ikke stoppe op."
Vi nåede frem til det fjerde dæk, hvor redningsbådene var.
Der var et par, som gav redningsveste til alle.
På det tidspunkt var der kun få mennesker.
Det emmede af bekymring, som man får af ikke at få information
Ingen fortalte os, hvad vi skulle gøre.
Og så gik lyset ud.
Der var kulsort.
Jeg var pludselig blevet adskilt fra Meghan og Lila.
Jeg vidste ikke, hvor langt de var bag mig.
Jeg blev bange, og jeg begyndte kalde på ham.
"John!"
Vi råbte, og gik hen imod hinandens stemmer.
Det føltes som en evighed.
Da vi fandt hinanden, sagde jeg:
"Hold fast i linningen på mine jeans, og giv ikke slip."
Jeg bar på Lila, og vi fortsatte op to trappetrin ad gangen.
Maskinmesteren gik med mig op til broen.
Han og kaptajnen fandt skibets plantegninger frem
for at få en forståelse af, hvilke skader skibet havde lidt.
KAPTAJN: Hvor lå den skide klippe?
Der lød ingen alarm.
På broen kunne man knap nok fornemme lyden fra sammenstødet,
men de, der sad i restauranten i det bagerste område,
de mærkede hele kraftpåvirkningen.
BROBESÆTNING: Broen.
LONDRA BAR: Det er Jose fra Londra Bar.
Kan I venligt komme med en meddelelse om, at alt er under kontrol?
Passagererne er meget nervøse.
BROBESÆTNING: Vi kan godt komme med en meddelelse.
Vi kan sige, at det er en strømafbrydelse.
BROBESÆTNING: Okay. Strømafbrydelse.
Dette er en besked fra kaptajnen.
En elektrisk fejl har medført en strømafbrydelse.
Situationen er under kontrol, og vores teknikere arbejder på en løsning.
Vi vil løbende holde jer opdateret.
De blev ved med at sige ting som:
"Bare rolig. Alt er okay. Gå tilbage på værelset."
"På værelset."
I har hørt meddelelsen fra kaptajnen.
Vi beder jer venligst gå tilbage til jeres kahytter.
Jeg tænkte: "Jeg tager ikke tilbage på værelset."
-Nej. -Det havde jeg ikke tænkt mig.
Jeg tror ikke, jeg ville kunne finde værelset.
På min vej nedenunder kunne jeg se, at passagererne var meget bange.
De spurgte mig, hvad der var sket.
Jeg ville ikke sige kaptajnen imod.
Hvis jeg fortalte en anden historie, ville jeg kun gøre det værre.
Jeg kunne intet gøre. Det var problemet.
Vi vidste ikke, hvad der foregik.
Vi troede på alle de meddelelser, de kom med.
Vi hørte, at det var en mindre fejl.
Hvis kaptajnen siger det, så er det sådan, det er.
Jeg hørte chefkokken sige: "Ingen går deres vej.
Bliv, hvor I er, og vær klar til servere middagen."
Det føltes, som om der gik lang tid, før lyset blev tændt igen.
Vi løb stadig op ad trapperne.
Og endelig nåede vi frem til dækket, hvor redningsbådene var.
Hundredvis af mennesker stod tætpakket.
Man blev ramt af en mur af panik.
Folk råbte, skændtes og prøvede at finde hoved og hale i det hele.
Besætningsmedlemmerne sagde:
"Det er en elektrisk fejl. Vi evakuerer ikke."
Jeg holdt Lila, som stadig græd.
Jeg var nybagt mor,
og følelsen af at være magtesløs og ikke at kunne hjælpe hende…
Mit primære fokus var på at passe på mit barn.
Det var hårdt at opleve Meghan have det svært.
Jeg kiggede John i øjnene og sagde:
"Jeg vil af skibet."
BROBESÆTNING: Der er to rum med oversvømmelser, ikke?
I denne uendelig lange periode, hvor forvirringen var total,
var kaptajnen ofte i telefonisk kontakt med selskabets krisekoordinator.
KAPTAJN TIL COSTA CRUISES: Rummene er oversvømmede. Jeg dummede mig.
Hele skibet er oversvømmet, men vi synker ikke.
Jeg kaster anker om lidt,
og så kan vi få nogle slæbebåde til at føre os væk.
Efter min mening fortalte de ikke sandheden.
Kaptajnen var ramt af panik.
Han forstod ikke, hvad der var sket.
I restauranten kiggede vi hen på besætningen
for at få en indikation om, hvad vi skulle gøre,
men de virkede til at være i panik.
Og endelig fortalte tjenerne os, at vi skulle gå op på pooldækket.
Folk for afsted, fordi de var alle gået i panik.
Gå venligst ud på den anden side.
Det flød med knuste tallerkener og glasskår på gulvet,
og alle var klædt på til at skulle spise middag,
så vi var iført høje hæle.
Men vi nåede endelig op på pooldækket.
Og jeg kan huske, at da jeg kiggede ud ad vinduet,
kunne jeg se øen Giglio.
Se, kysten er lige der. Intet problem.
Se, Alice. Vi kan se land. Vi er kommet frem!
Vi kunne se lysene.
Vi kunne se havnen.
Så jeg sagde: "Okay, vi er så tæt på land.
Det skal nok gå alt sammen."
Mange var afslappede,
og det var problemet.
Vi sænkede paraderne.
MASKINMESTER: Slå dieselmotoren til.
BESÆTNING: Ingen strøm.
MASKINMESTER: Dieseltændingen er uafhængig.
Alt er slukket. Elpanelet. Alt
Dieselmotoren starter ikke. Jeg tjekker, hvorfor den ikke vil starte.
Der var tre kokke, der sad fast i elevatoren.
De råbte og bankede på døren til elevatoren.
Vi var fire, der gik derhen. Vi tvang døren op, og så fik vi dem ud.
Bagerst på dæk 5 var skibet begyndt at krænge yderligere.
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke blive her. Jeg må komme fra borde."
Og da jeg gik gennem gangen, så jeg min overordnede.
Hun så mig og sagde: "Hvor skal du hen?" Jeg sagde: "Til mønstringsområdet."
Hun sagde: "Nej. Gå tilbage til loungen og underhold passagererne."
Jeg kunne ikke tro mine egne ører.
Og jeg sagde: "Jeg siger op."
Jeg gik direkte hen til mønstringsområdet, og jeg ventede ikke nogen signaler
eller mayday.
Jeg var på dæk 4, forrest på skibet.
Vi, besætningen, var i et andet område, der lå adskilt.
Det var meningen, at min overordnede skulle komme.
Men da han ankom,
lignede han et spøgelse. Han var ligbleg.
Han havde døde øjne. Det var som at se en zombie.
Han havde sin kedeldragt på, som er ligesom en sparkedragt.
Det var bukser og overdel i ét, og den var gennemblødt.
Og da han kom, var han ude af stand til at kommunikere.
Og da tænkte jeg: "Vi har ingen, der tager lederskab.
Jeg må træde til."
Jeg var på broen, og jeg advarede officererne:
"Se, skibet hælder allerede 20 grader."
Der burde være gået et lys op for dem der,
for det var deres job, og de burde vide, at jo mere skibet hælder,
jo mere ustabilt er det.
Vandet nærmede sig nu stedet, hvor vi befandt os.
Før virkede det til at være langt væk fra redningsbådene,
men nu var det begyndt at nærme sig os.
Og jeg var begyndt at blive mere panisk og bange,
og jeg filmede alt det, jeg kunne komme til.
Folk må holde fast i væggen for at undgå at glide ned.
Ingen fortalte os, hvad vi skulle gøre.
Og så sagde Nicholas…
"Skibet synker. Vi må væk herfra."
Vent. Hendes mand.
Vi åbnede for redningsbåden,
og vi kiggede på hejsesystemet og motorerne.
Jeg bliver skubbet!
Vi så en, der lignede en kok, og han havde en redningsvest på.
Han kom hen og sagde: "Det der skal I holde fingrene fra."
Han lukkede porten.
-En ad gangen. -Vent. Hvad prøver du at sige?
Jeg hævede stemmen: "Det giver ingen mening. Vi må væk."
Og vi begyndte at freake lidt ud.
Det var meget tydeligt,
at der ikke kun var tale om en strømafbrydelse,
så passagererne troede ikke længere på det
og begyndte at ringe til politiet.
POLITI: Det er politiet.
PASSAGER: Jeg ringede for lidt siden.
Skibet hælder mere og mere. Der er en masse børn ombord.
POLITI: Forhold jer i ro. Vi tager os af det.
POLITI: Det er politiet. Hallo.
PASSAGER: Jeg er på krydstogt med Costa Concordia.
POLITI: Vi ved besked. Hvordan går det?
PASSAGER: Skibet hælder mere og mere,
og vi får intet at vide.
Jeg har to små børn, og jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
22.25 40 MINUTTER EFTER KOLLISIONEN
BROBESÆTNING: Livorno kystvagt. Kom.
KYSTVAGT: Godaften, Costa Concordia.
Har I nogle problemer ombord?
BROBESÆTNING: Ja.
Vi har strømsvigt, og vi kontrollerer forholdene.
KYSTVAGT: Har I brug for hjælp, eller bliver I ved øen Giglio?
BROBESÆTNING: Ja, vi bliver i området.
De sagde, det var strømsvigt,
men de fortalte ikke om situationens alvor.
Kaptajnen forsøgte nok at "frikende sig selv",
hvilket i mine øjne var meget forkert.
En kok kom op og sagde:
"Der er sket noget alvorligt, og dæk C tager vand ind."
Da han sagde, at dæk C tog vand ind, glemte jeg alt.
Jeg løb nedenunder,
fordi jeg havde gemt al min løn under madrassen.
Jeg havde en masse gæld.
Jeg havde bragt min familie i problemer.
Hver dag tænkte jeg: "Jeg vil tjene nok til at kunne betale min gæld af."
Alt mit hårde arbejde, alle de penge, jeg havde sparet op, lå under sengen.
Jeg måtte hente mine penge, som lå i min kahyt på dæk B.
Jeg så, at sikkerhedschefen stod der.
Han stoppede mig og sagde:
"Du er forment adgang til dæk B."
Han sagde: "Der er ingen, der må være på det område."
Jeg sagde: "Men jeg har noget vigtigt, jeg må hente."
Han sagde: "Intet er vigtigere end dit liv."
Han havde ret.
Jeg måtte hen til min redningsbåd.
KYSTVAGT: Kan I opdatere os på situationen?
BROBESÆTNING: Ja, vi vurderer lækagen.
KYSTVAGT? Har I både strømsvigt og en lækage?
BROBESÆTNING: Ja, vi har en lækage.
KYSTVAGT: Hvilken type hjælp, har I brug for?
BROBESÆTNING: Vi anmoder om slæbebåde,
og alle passagererne er allerede iført redningsveste.
KYSTVAGT: Er der tilskadekomne?
Hvad er årsagen til lækagen?
BROBESÆTNING: Ingen tilskadekomne som følge af lækagen.
47 MINUTTER EFTER KOLLISIONEN
Det var kaotisk på broen.
De andre officerer var målløse. De vidste ikke, hvad de skulle gøre.
Det var på det tidspunkt, at de trykkede på nødknappen,
så alarmsignalet satte i gang.
Pludselig kunne vi høre det første alarmsignal.
I det øjeblik blev alle stille.
Vi hørte ét signal, og så hørte vi et til.
Jeg tænkte: "Det er jo det, vi har ventet på hele aftenen."
Det var nok en af aftenens grimmeste øjeblikke.
Der var hundredvis af folk,
der masede og skubbede for at komme hen til redningsbådene.
Hey!
Jeg blev skubbet af folk på min fars alder.
Må jeg bede om jeres opmærksomhed?
Forhold jer roligt, og begiv jer hen til mønstringsstationen på dæk 4.
Der herskede en militær mentalitet på skibet.
Hierarkiet er fundamentalt, og alle har en opgave.
Hvorfor gik der tre kvarter, før de tændte for alarmsignalet?
Jeg tror, kaptajnen ville se, hvordan situationen udviklede sig.
Efter min mening burde det være tændt højst fem minutter efter kollisionen.
Jeg gik ned til dæk 4 for at redde så mange mennesker som muligt
og lede redningsindsatsen.
Skibet hældede, og min mor kæmpede med at gå i de høje hæle.
Hun holdt hårdt fast i min hånd og sagde: "Du må ikke give slip."
I det øjeblik
kiggede vi tavst på hinanden, og vi vidste, hvad vi måtte gøre.
En ad gangen.
Tag børnene. Afsted. Dig.
Vi hjalp folk op i redningsbåden.
Man ved ikke, hvordan man vil reagere, om man vil flygte eller kæmpe.
Man ved ikke, om man vil reagere ved at fryse
eller ved at hjælpe til.
Afsted med dig.
POLITI: Politiet.
PASSAGER: Vi slagter hinanden som får. Send nogen!
Kom med børnene.
Redningsbådenes kapacitet var på 150 personer,
så man måtte sørge for, at der kun kom 150 på dem.
Stop. Vi kæntrer.
Vi kæntrer! Stop!
Stop!
Vi var ret mange i båden. Vi nærmede os kapaciteten på 150.
Folk tilbød penge for at komme ombord. Det var meget trist.
En af dem var lidt ældre, og jeg tænkte: "Manner."
Hvad hedder du?
-Nicholas Taliaferro. -Hvorfra?
San Diego, Californien.
Det er meget nyttigt.
Jeg sad og ventede i redningsbåden.
Vi var nået til et punkt,
hvor folk var villige til at sige deres navn til kameraet.
Vi er Steve og Kathy fra Port Huron, Michigan.
Vi er Maria og Melissa.
-Okay, vi holder sammen. -Ja, vi holder sammen.
Det var så uhyggeligt, fordi de troede, at de skulle dø.
Vi var på skibets høje side. Der var dusinvis af mennesker,
der klemte sig ind i noget, der grundlæggende var en metaldåse.
Så blev det vores tur til at komme ombord på redningsbåden.
Vi ville bare have båden i vandet.
Alle ombord ventede bare på den ordre.
Vi er vist klar til at sejle.
Jeg kiggede på dem, der sad i redningsbådene,
og de var bange.
De ventede på signal til at forlade skibet.
Hvorfor hejser de ikke redningsbådene ned?
Vi ventede på signal til at forlade skibet.
Men det tog lang tid, og det var ikke til at sige hvorfor.
Jeg bemærkede, at alle var iført redningsveste,
men vi havde ikke fundet nogen.
Luisa kiggede på min mor, og hun sagde: "Jeg kan ikke svømme."
Hun var ret bange.
Min mor sagde: "Jeg må hen til kahytten
for at hente Luisas redningsvest.
Og så kan jeg også få skiftet sko, for jeg kan ikke gå længere."
Og jeg sagde: "Nej! Det er den værste idé, jeg nogensinde har hørt.
Jeg tager ikke tilbage til vores kahyt. Den ligger to dæk længere nede."
Og hun sagde: "Vi går nu.
Hvis du ikke vil komme med os, så kan du blive her sammen med Andrea."
71 MINUTTER EFTER KOLLISIONEN
BROBESÆTNING: Kan jeg give signal til at forlade skibet?
KAPTAJN: Vi evakuerer dem til land.
Det er noget andet. Vi evakuerer passagererne til land.
-Gør de redningsbådene klar? -Ja, de kommer ned.
Så snart jeg var i redningsbåden, ringede jeg til min mor.
Jeg sagde: "Hvor er du?"
Og hun fortalte mig, at hun også var på vej ombord på en redningsbåd.
Vi er på vej ned.
Vi fik det ikke bedre af at være i redningsbåden.
Da den langsomt bevægede sig ned mod vandet,
holdt vi hinanden i hånden og bad fadervor.
Og vi gentog det igen og igen.
Vi ville stå sammen om det her.
Vi kunne se, at der, hvor vores værelse lå,
som var lige over redningsbådene,
lå på niveau med vandoverfladen på det tidspunkt.
Prøv at se, hvordan det krænger.
Åh gud. Båden synker.
Shh! Lad være med at råbe det.
Det ville skræmme mig, hvis jeg stod deroppe.
Godt, jeg er væk derfra.
Besætningsmedlemmet fik grønt lys til at sætte redningsbåden i vandet,
og jeg tænkte: "Gudskelov."
Nu var vi så tæt på at komme væk fra båden.
Vi var på den højeste side.
Jeg holdt Lila,
og få sekunder efter mærkede jeg noget, der føltes som
et frit fald på en rutsjebane.
Vi faldt ned. Der lød et brag. Vi væltede rundt.
Åh gud, nu er jeg bange!
Redningsbåden krængede, og 80 personer blev kastet rundt.
Folk væltede ind i hinanden.
Folk væltede rundt, og folk skreg og græd.
Skibet hældede, så redningsbådene gik direkte ind i siden af skibet.
Vi var på den høje side af redningsbåden,
og vi holdt os selv oppe med vores fødder.
Vi blødte fra fødderne.
Lila græd, og det var hårdt for Meghan.
Jeg råbte til John: "Jeg mister grebet på Lila."
Og så gav jeg dig Lila.
Det var en ekstrem usikker situation.
Jeg vidste ikke, om den ville falde ned.
Vi var langt over vandoverfladen.
Under os i redningsbåden var der folk, der havde brug for hjælp.
Men jeg…
Jeg var kun fokuseret på at redde min familie.
Vi vidste ikke, hvordan vi skulle komme ud.
Jeg hørte mig selv spørge: "Skal vi dø?"
KAPTAJN: Kom, denne vej. Lad os komme afsted.
Tag walkierne med jer.
Tag trapperne derovre. Vi går ud på dækket.
BROBESÆTNING: Forlad broen.
KAPTAJN: Jeg sagde ikke "forlad broen". Kom med.
Jeg hørte aldrig "forlad broen".
Det var svært for kaptajnen at give den ordre,
for når kaptajnen siger det, så er skibet tabt.
Folk forlod skibet, men jeg var i en rigtig skidt situation.
Jeg var stadig ombord.
Jeg var bange, for jeg kunne ikke svømme.
For at få arbejde på et krydstogtskib skal man have svømmetræning.
Men de gav mig bare redningsvest på og skubbede mig i poolen.
Og jeg flød lidt rundt, og kort efter hev de mig op og sagde:
"Det var den svømmetræning."
Jeg anede ikke, hvad jeg skulle gøre. Skibet sank virkelig hurtigt.
Jeg skulle dø.
Men en af mine kolleger så mig med våde øjne og sagde: "Kom med mig."
Vandet var oppe ved dæk 3,
og han førte mig om på den anden side af dæk 4.
Jeg kom om på den anden side og ombord på en redningsbåd.
Da jeg forlod skibet, kunne jeg se, at der var masser af folk ombord.
De kæmpede for at blive reddet.
Jeg kunne ikke tro, at det skete.
Jeg troede stadig, at det bare var en drøm.
En af mine venner, som jeg arbejdede sammen med, sagde: "Se der.
Kaptajnen sidder i redningsbåden."
Og det kom bag på mig.
Hvorfor skulle kaptajnen væk før mig?
Det kæntrer.
-Se, det krænger mere og mere! -Se engang.
Som skibet sank, krængede vi mere og mere. Vi kunne ikke stå oprejst.
Vi omfordelte os, så vi stod på siden af skibet.
Deroppefra på skibet kunne vi også se,
at der var en redningsbåd, som prøvede at komme i vandet.
Skibet hældede sådan, at redningsbåden rullede rundt,
og vi så folk falde ned i vandet.
Hjælp mig!
På det åbne område, som vi befandt os på, var der nogle dobbeltdøre,
og bag dem gik der en korridor på tværs,
og den var meget bred.
Og på den anden side af den var der et gelænder,
men fordi vi hældede sådan, var det umuligt at komme forbi.
Vi måtte forbi denne fordybning, så vi kunne komme hen til redningsbådene.
Eller også måtte vi hoppe i vandet.
Jeg råbte til alle besætningsmedlemmerne:
"Vi tager og slynger folk på tværs af passagen,
så de kan gribe fat i gelænderet
og kravle ned til den anden side af skibet, som er tættere på vandet."
Jeg og en mand stod på hver vores side.
Vi tog fat under armene på folk og slyngede dem.
Da vi havde fået alle over på den anden side,
var vi fem, der nu var strandet.
Skibet krængede så meget, at det var som at være i en elevatorskakt.
Vi kunne umuligt komme forbi.
På det tidspunkt forløb alting uhyggeligt fredeligt,
og det føltes, som om vi var strandet på en øde ø.
Vi måtte ud af redningsbåden.
Der var en åben luge ikke langt fra os.
Det var den åbenlyse flugtvej.
De få af os, der ikke lå nederst i en bunke,
begyndte at kravle ud gennem lugen.
Vi kom ud en efter en.
Da vi var kommet op på toppen af båden, skulle vi hen på krydstogtskibet,
som nu lå over os, og vi…
Der var et gab, vi måtte forbi.
Vi lavede en menneskekæde,
men jeg kunne ikke kravle ud og samtidig holde fast i Lila.
Jeg måtte give Lila til en fremmede.
Vi hang der i mørket over Middelhavet.
Et enkelt fejltrin ville sende en ned i vandet,
som var langt under os på det tidspunkt.
Jeg har højdeskræk,
så tanken om at skulle kravle op ad siden på et skib med fingerspidserne
i seks etagers højde i mørke over Middelhavet var vanvittig.
Men der var ingen anden udvej for os.
Vi måtte tilbage på skibet,
hvilket var et mørkt øjeblik for os.
Det første, vi tænkte, var: "Er der en anden redningsbåd?"
Men stod hurtigt klart for os, at det var der ikke.
Jeg sagde til John: "Lad os svømme. Det kan vi godt overleve."
Vi snakkede i alvor om, hvad det ville kræve.
Hvor langt der var ned.
Ville Lila kunne overlevet springet?
Ville vi kunne svømme med Lila i det kolde vand?
Vi vurderede chancerne for overlevelse holdt op imod at blive på skibet.
Og der begyndte det at gå op for os, at vi måske måtte blive på skibet.
Som kristen lærer man ikke at forhandle med Gud.
Men man tænker det.
Jeg sagde: "Gud, hvis du får mig væk fra skibet,
så vil jeg lære Lila om Jesus. Jeg vil opdrage hende ordentligt.
Få os væk fra skibet."
Skibet hældede rigtig meget, og vi var på den øverste del.
Jeg så en, der lignede et besætningsmedlem.
Han var klædt i hvidt.
Han så officiel ud. Han havde en slags uniform på.
Han kiggede på Lila. Han kiggede på os.
Han sagde: "Gå ned på den anden side af skibet.
I bliver nok nødt til at svømme.
Det er nok jeres bedste chance."
Jeg så en lille gruppe passagerer stå stille i forenden af skibet.
Jeg tænkte: "Er der sket dem noget? Hvorfor kommer de ikke hen til os?"
Da jeg gik hen imod dem,
var det svært at kende forskel på væggene og gulvet,
så jeg var tvunget til at gå på væggene.
Først brugte jeg min fod til at tjekke, om dørene kunne holde min vægt.
Men desværre var der en af dørene, som åbnede op som en lem.
Jeg faldt ned i mørket og besvimede.
ØEN GIGLIO
Da vi kom hen til øen, tænkte vi: "Hvad skal vi gøre? Hvor skal vi gå hen?"
Der var ingen, der guidede folk.
På et tidspunkt skreg jeg:
"Er der nogen, der kan hjælpe os?"
Og jeg kunne svagt høre nogen sige: "Tag hen i kirken."
Det første, jeg gjorde, var, at ringe til min mor,
men der var ingen ringetone.
Men hun sagde, hun var i en redningsbåd, så hun måtte være der et sted.
Vi begyndte at lede efter hende og Luisa.
Øen var propfyldt, og det virkede umuligt at finde nogen.
Vi gik ind i samtlige butikker.
Vi gik ind i kirken.
Besætningen ved stadig ingenting, og skibet synker stadig.
De ved ikke, om der stadig er folk ombord.
Vi fandt et lille hjørne i kirken.
Alle var virkelig nervøse, virkelig bange, og de frøs.
Jeg gik ud og fandt nogle redningstæpper, som jeg tog med tilbage til kirken.
Jeg kan stadig huske, hvordan folk kaldte på deres familiemedlemmer uden svar.
Judy!
Steve!
Kathy!
Vi ledte efter min mor overalt.
Og til sidst stillede jeg mig hen ved nogle mennesker,
som stod og så på skibet,
fordi jeg tænkte, at hendes redningsbåd måske ikke var kommet i land endnu.
Som tiden gik,
lagde vi mærke til, at skibet krængede endnu mere.
Det er som en scene i Titanic. Fuldstændig.
Det var skræmmende at se det derfra.
Ja, man kunne se folk ombord, som viftede med armene.
Man kunne se, at de tryglede om hjælp.
Et forfærdeligt syn.
Selvom man selv var i sikkerhed,
så vidste man, at der var folk, som stadig var fanget ombord.
Vi så en fri gang, der ledte gennem skibet hen til den modsatte ræling.
Det var den oplagte vej hen til den anden side.
Gangen var i realiteten en 60 meter lang rutsjebane.
Hvis vi satte os ned på bagdelen, så ville vi ikke kunne rejse os op igen.
Båden bevægede sig meget.
For hver halve grad kom der et nyt møbel susende ned ad gangen.
Jeg havde Lila spændt fast til mig. Jeg holdt hende ind til brystet,
og så gled jeg ned ad gangen.
Vi tumlede ned. Vi susede ned ad gangen på ryggen.
Det fløj rundt med møbler og ting. Vi susede ned med 30 kilometer i timen.
Jeg mærkede et stød. Lila slog hovedet.
Hun fik et kraftigt slag i hovedet.
"Er hun okay?"
Jeg var sikker på, at hun ikke havde overlevet det.
Han fortalte mig det, da vi var nået ned.
Det var nærmest som en tilståelse. "Lila fik et kraftigt slag i hovedet."
Man kunne se, at det smertede ham.
Jeg så til hende. Hun græd, så vi tænkte: "Hun er okay. Lad os komme videre."
Da jeg kom til mig selv,
undersøgte jeg hurtigt mig selv.
Det gik op for mig, at jeg havde brækket benet.
Jeg kiggede rundt. Jeg var i restauranten.
Jeg begyndte at råbe: "Hjælp!"
Men der var naturligvis ingen, der kunne høre mig.
Der lå en stegepande ved siden af mig.
Jeg tog panden og bankede den ned i gulvet.
Mens vi var strandet i passagen på dæk 5, kunne jeg høre en banken.
Og det var ikke en mekanisk banken.
Det var nærmest, som om nogen prøvede at fortælle os, hvor de var.
Men vi kunne umuligt komme hen til dem.
Da vi var henne på den lave side, kunne vi se vandet.
Vi var endelig så tæt på.
Vi prøvede at råbe redningsbådene op.
Jeg kunne se ansigterne på folk i en af redningsbådene.
Jeg fik øjenkontakt med en kvinde, og vi kiggede kort på hinanden.
Jeg løftede Lila op og sagde: "Bambino. Tag mit barn."
Og hun rystede bare på hovedet.
Hun ville nok gerne have hjulpet, men hun kunne ikke.
Jeg var nu mentalt knækket.
Jeg bad meget for mig selv.
Men pludselig så vi, at der var et par tomme redningsbåde,
som flød rundt tæt ved båden.
Vi så tegn på liv.
Vi kom begge på fødderne.
Vi tænkte: "Kommer redningsbådene tilbage efter flere mennesker?"
Da det lykkedes os at fange redningsbådens førers opmærksomhed,
forsøgte han komme hen til åbningen, hvor vi var.
Det føltes, som om vi ventede på dækket i en evighed.
Mens alt dette stod på, blev skibet langsomt ved med at hælde.
Hvert øjeblik føltes som det sidste.
Redningsbådene var tre eller fire meter under os.
Havet var meget uroligt, så båden bankede ind i krydstogtskibet.
Så det var risikofyldt at komme ombord på redningsbåden.
Men det lykkedes os at kravle ombord på båden.
Vi var så lettede.
Vi var lige under den, da vi sejlede væk. Kiggede man op,
så kunne man ikke se himlen.
Man kunne kun se ydersiden af krydstogtskibet.
Lila var faldet til ro.
Jeg holdt hende i mine arme,
og jeg håbede på, at hun var okay, at der ikke var sket noget.
Jeg følte, at jeg var helt alene, at ingen ville komme at redde os.
Og så kunne vi høre helikoptere over os.
Men skibet dækkede os som en paraply.
De kunne ikke se os.
Jeg kunne ikke komme ud til vandet. Jeg kunne ikke komme ind i skibet.
Vi var ved at synke.
Og så var det, at en lille del af mit liv udspillede sig for øjnene af mig.
Jeg huskede på min fars ord om,
at børn ikke bør dø før deres forældre.
Og det fik mig til at kæmpe.
Jeg måtte overleve.
Jeg tænkte: "Hvordan kan vi få dem til at se os?"
Og så gik det op for mig, at jeg havde en lommelygte i lommen.
Jeg kan ikke morse,
men jeg begyndte at blinke med lyset til båden foran os.
Redningsfartøj India, Mike, Alpha.
Kom bare, India, Mike, Alpha.
Vi kan se, at nogen signalerer. Vi sejler hen for at hjælpe dem.
Okay, perfekt.
Og pludselig kom der en mand glidende ned som en anden James Bond.
Vi blev hejst op i helikopteren.
En ad gangen.
De kom ned igen efter de fire andre.
Godt gået.
Vi har tre personer i god behold, som vi flyver til Grosseto lufthavn,
hvor folk står klar til at tilse dem.
Da jeg fløj væk,
kunne jeg se at alt, hvad jeg havde elsket,
og som havde været min virkelighed, var væk.
Men jeg var i live.
ROM
Det var sent fredag aften.
Mit feed var fyldt med passagerer, som var ombord på et krydstogtskib
ved Toscanas kyst, på øen Giglio.
Hvis jeg ville vide, hvad der virkelig foregik,
måtte jeg tage derhen.
Et fyldt krydstogtskib stødte på grund og er nu kæntret.
Det blev beskrevet som en scene i filmen Titanic.
Der er forlydender om op til 70 savnede.
Jeg ankom til øen Giglio dagen efter ved halv syv-tiden om morgenen.
Jeg glemmer aldrig synet af Costa Concordia.
Det var svært at lade være med at stirre på det enorme klippestykke,
som ragede frem fra bunden af det.
Mit job var at forsøge at forklare, hvordan det kunne ske.
Et italiensk krydstogtskib gik på grund ved Toscanas kyst i går.
Hver gang du går ombord på et fly eller et krydstogtskib, tænker du:
"Hvad sker der, hvis noget går galt?" Noget gik galt.
Skibet ligger nu på meget lavt vand, men på grund af skibets størrelse
og dets placering i dette meget stenede område
er der sendt en masse dykkere ind fra kystvagten
til at gennemsøge området omkring og inde i skibet
i håb om at finde nogen der.
Jeg er dykker ved brandvæsnet. Jeg har specialiseret mig i grottedykning.
To enkeltdyk, 40 minutter hver. Operationens varighed er to timer.
Det var min mors fødselsdag,
og jeg havde troet, at jeg ville sidde på restauranten
og synge fødselsdagssang for hende.
Men nu var jeg på øen Giglio.
Jeg sad på jorden og tænkte: "Hvor er hun mon?"
Jeg spurgte mig selv: "Kommer jeg til at se hende igen?"
Tiden gik, og vandet var koldt. Det var januar måned,
så chancen for at overleve efter det første døgn faldt naturligvis.
Okay.
Frakobler.
Okay.
Jeg var fyldt med frygt.
Jeg vidste, at der var en reel risiko for, at jeg kunne ende på bunden af havet
inde i dette gigantiske skib og blive offer i stedet for redningsmand.
Alt, som ikke var monteret, var en forhindring.
Der var ledninger. Der var skarpe kanter.
Alt dette er naturligvis til fare for en dykker.
SØNDAG DEN 15. JANUAR
Det blev endelig daggry, og det betød, at der også kom lys.
Jeg var stadigvæk i restauranten.
Hypotermien tog til som timerne gik.
Hvis jeg skulle tilbringe endnu en nat under de forhold,
ville jeg måske ikke overleve til næste morgen.
Jeg begyndte at tænke,
at hvis jeg kunne komme ud af denne situation…
…så burde jeg overveje at stifte familie.
Det var måske var det, der manglede i mit liv.
Vi havde ikke sovet i 48 timer.
Døren til bilen blev åbnet,
og min chef sagde: "Der er endnu en, der skal reddes."
Hotelchefen, Manrico Giampedroni,
som sidst blev set af adskillige vidner,
da han forsøgte at redde folk fra skibets beværtningsområde.
Mine kolleger gennemsøgte skibet.
De kaldte på overlevende.
"Det er brandvæsnet. Er der nogen?
Er her nogen? Kan I høre mig?"
Og på et tidspunkt lød der et svar.
Okay, tag det roligt.
Vi havde klemt os ind i gangen midt i skibet. Det var som en tunnel,
så der var intet naturligt lys.
Lyset kunne ikke trænge ind.
Det var som at være i en grotte.
Okay, det er fint. Langsomt.
Langsomt. Fint.
Langsomt.
Ja, sådan.
Og så kunne jeg se personen, som vi ledte efter.
Jeg sagde: "Hej, hvad hedder du?"
Og han svarede: "Manrico. Manrico Giampedroni."
Han sagde: "Hej, jeg hedder Francesco.
Jeg er en af dine redningsmænd."
Han sagde: "Bare rolig.
Vi skal nok få dig ud herfra."
Der er gået 13 år, og jeg græder stadig.
Det er ufatteligt.
I katastrofer ser man altid noget, der ligner et mirakel.
Denne gang fandt redningsfolkene et besætningsmedlem,
da de afsøgte kahytterne og bankede på skroget.
Han var indespærret i to dage med et brækket ben.
-Tænkte du, at du ikke ville klare den? -Ja, det gjorde jeg.
Da jeg var alene i restauranten.
Efter chokket, panikken og kaosset kom lettelsens tårer frem.
Danseren Rose Metcalf var en af de sidste, der blev reddet fra det synkende skib.
Andre, inklusive Nick Tally og hans venner, er også i sikkerhed.
Der var italienske familier, som gav deres børn til mig og sagde:
"Tag mit barn med i båden."
Der gik over halvanden time, før vi kom ombord på båden.
Jeg måtte vente i to år.
Min mors lig var et af de sidste, der blev fundet.
Fundet af hendes lig
gav mig ingen trøst.
Det føles, som om Costa Concordia afbrød mit liv.
Hun var hele min verden,
og jeg var hendes.
Hvad hedder dette smukke barn?
Hun hedder Stefania. Hvem er hendes mor?
Kaptajnen på krydstogtskibet, som gik på grund her på Toscanas kyst,
er blevet taget af myndighederne.
Han er sigtet for manddrab og for at forlade skibet.
Det er to meget alvorlige overtrædelser af søretten.
Der døde 32 personer den nat, heriblandt et femårigt barn.
I dagene efter ulykken
var Costas PR-afdeling den eneste informationskilde,
og de havde tydeligvis besluttet, hvis skyld det var.
Beskyldningerne fyger gennem luften.
Skibets ejere siger nu, at det var kaptajnens skyld.
Vi mener, at der var tale om en menneskelig fejl.
Kaptajnen fulgte ikke den godkendte rute.
En af de mest dramatiske aspekter ved historien hændte den 17. januar.
En lokal journalist fandt en USB-nøgle i sin ulåste bil.
USB-nøglen indeholdt en optagelse af en samtale
mellem kystvagten i Livorno og kaptajn Schettino,
som fandt sted efter at Schettino sagde, at han havde forladt skibet.
KYSTVAGT: Hvad laver du, kaptajn?
SCHETTINO: Jeg koordinerer evakueringen.
KYSTVAGT: Gå ombord og koordiner evakueringen.
Nægter du at gøre det?
SCHETTINO: Nej.
KYSTVAGT: Nægter du at gå ombord, kaptajn?
Hvorfor er du ikke ombord?
Når man først har hørt kaptajn Schettino få besked på at komme tilbage ombord,
så sidder det fast.
KYSTVAGT: Du beordres tilbage ombord!
Du må ikke foretage flere skøn.
Du har forladt skibet. Jeg overtager kommandoen. Kom ombord!
Er det klart og tydeligt? Kan du ikke høre mig?
-SCHETTINO: Jeg går ombord. -KYSTVAGT: Nu!
Det medførte, at hele verden kaldte kaptajn Schettino for kujonkaptajnen.
Lad mig komme forbi, tak.
Den italienske kaptajn, Francesco Schettino,
gik ind til retssagen
med den samme selvsikre attitude, som han udviste på sit skib.
Kaptajn Francesco Schettino var i retten tiltalt for flere manddrab,
og for at forårsage skibbrud, så 150 personer kom til skade.
Retssagen stod på i flere år,
og den blev afholdt i et teater i byen Grosseto.
Jeg var med til samtlige høringer.
Anklageren er fast i mælet. Kaptajn Schettino bærer skylden.
Der står, at han udviste grov uagtsomhed i sin kommando over skibet.
Men kaptajnen benægter alle påstandene i anklageskriftet
og han insisterer på, at ansvaret ligger hos flere andre.
Al fokus var på kaptajn Schettino,
men et af de store spørgsmål, som mange af os havde,
var, om der var sket en mekanisk fejl.
Kort efter ulykken blev den sorte boks fundet,
men den var defekt,
så det så længe ud til, at vi aldrig ville finde ud af,
hvad der skete på broen, da ulykken indtraf.
I 2012 var jeg en ung datalogiforsker.
Jeg modtog en masse drev fra Costa Concordia.
To eksperter havde allerede forsøgt at trække data ud,
og de mislykkedes, så jeg blev helt fikseret på det.
Jeg skabte en software, som beskrev, hvad der hændte den nat.
KAPTAJN: Hvad har vi ramt?
MASKINMESTER: Vi har mistet strømmen.
Der var problemer med nødgeneratoren på Costa Concordia den aften.
Den tændte og slukkede flere gange,
og den var næsten aldrig i stand til at få forbindelse med nødkablerne,
så den kunne forsyne nødudstyret med strøm.
Det er umuligt at fastslå, hvordan disse personer døde på skibet,
men vi ved, at mindst to redningsbåde på den øverste del af skibet fejlede,
fordi nødgeneratoren svigtede.
Og vi ved, at de var nødt til at gå ud igen
og finde vej til andre redningsbåde på det samme dæk.
Vi ved også, at elevatorerne ikke virkede som følge af nødgeneratorens driftsvigt.
KAPTAJN: Tre, fem, nul.
STYRMAND: Tre, fire, nul.
KAPTAJN: Tre, fem, nul. Styrbord.
STYRMAND: Okay.
Da vi fik min software til at synkronisere al den data,
fandt vi noget overraskende.
Umiddelbart før ulykken var der en uoverensstemmelse
mellem ordren til styrmanden og det, han foretog sig.
KAPTAJN: Bagbord. BROBESÆTNING: Styrbord.
STYRMAND: Styrbord. KAPTAJN: Bagbord!
Vi kan høre, at Schettino giver instrukser,
og i 13 sekunder gør styrmanden det stik modsatte.
Senere kom en uafhængig undersøgelse af professor Bruno Neri og Paolo Neri
fra universitetet i Pisa frem til,
at hvis Schettinos ordrer var blevet udført korrekt,
så ville kollisionen have været mindre eller helt undgået.
I starten af nullerne eksploderede krydstogtindustrien,
og det italienske rederi, Costa Cruises, var i problemer.
De var ikke konkurrencedygtige. Den eneste måde, de kunne overleve på,
var ved at blive opkøbt af et amerikansk firma.
Med Costas udvidelse var de nødt til at finde personale
og uddanne dem så hurtigt og effektivt som muligt.
Det er værd at bemærke, at kaptajn Schettino skrev til Costa
om sin bekymring om, at folk blev forfremmet for hurtigt,
at de ikke var godt nok uddannet,
og at de ikke passede ind i den måde, han ville drive skibet på.
Vi ved, at styrmanden blev forfremmet hurtigt,
og det er tydeligt, at da ulykken indtraf,
da det var vigtigt, at han forstod ordrerne fra kaptajn Schettino,
var der en sprogbarriere, og han forstod ikke kaptajnens beskeder.
11. FEBRUAR 2015 DOMSAFSIGELSE
På vegne af det italienske folk kommer her rettens afgørelse.
I henhold til paragraf 533 og 535
kender retten Francesco Schettino skyldig i samtlige anklagepunkter.
Tiltalte idømmes 16 års fængsel og en måneds arrest.
I dag blev kaptajnen på Costa Concordia dømt for manddrab
og for at forlade skibet. Dommen lød på 16 års fængsel.
COSTA CRUISES BETALTE EN BØDE PÅ EN MILLION EURO.
SELSKABET BLEV IKKE RETSFORFULDT.
FEM ØVRIGE BESÆTNINGSMEDLEMMER BLEV DØMT FOR MANDDRAB, UAGTSOMHED OG SKIBBRUD.
DE AFSONEDE IKKE I FÆNGSEL.
Jeg vil aldrig arbejde i krydstogtbranchen igen.
Og jeg beder til, at ingen ender i samme situation.
Jeg mistede alle mine penge.
Men jeg lærte, at livet er vigtigere end penge.
Så når jeg vågner op om morgenen, siger jeg tak som det første.
Jeg har lært meget.
Nu kan jeg svømme.
Vil du synge igen? Gør du bare det.
…to, tre.
Da vi kom hjem igen, var jeg helt knust.
Jeg fik diagnosen PTSD. Jeg fik angstanfald. Jeg havde mareridt.
Vi var bekymrede for Lila efter alt det,
hun havde været igennem, både fysisk og følelsesmæssigt.
Vi holdt øje med hende i nogle uger for at se, om hun var okay.
Se lige den tunge.
Kan du lave andre grimasser?
Det havde påvirket mig, men hun var et år og kunne ikke kommunikere,
så vi talte med psykologer og specialister.
Vi ses. Farvel. Hyg dig!
-Farvel. -Farvel.
Men hun fik en helt normal barndom.
Vi snakker tit om,
hvorfor Gud valgte at redde os den nat.
Hvorfor er vi her?
Gud har givet os tid. Hvad bør vi bruge den til?
Lila har fået et smukt liv.
Og vi overlevede takket være Gud.
John, hun overlevede på grund af dig.
Jeg kæmpede virkelig for at redde dem den nat.
Jeg troede, at vi ikke ville slippe væk. Men hvor er jeg glad for, vi gjorde det.
Når jeg tænker tilbage på vores liv de sidste ti år, så er vi taknemmelige.
Lila er moden og med begge ben på jorden. En fantastisk 15-årig.
Og hun er den smukkeste ballerina.
Gud har givet hende en passion for dans.
Hun er en smuk ung kvinde.
Hun har alle muligheder.
Hun vil selv kunne påvirke det, fordi vi kom væk fra skibet den nat.
Kort efter vi kom hjem, fandt vi ud af, at Meghan var gravid.
Hun var gravid den nat, hvor vi kæmpede for at overleve.
Den graviditet var en af de største gaver, jeg kunne få.
Sjovt nok viste ultralydsscanningen,
at undfangelsen skete den nat, hvor krydstogtskibet forliste.
Vi sagde: "Det passer med garanti ikke."
Det var derfor, jeg ikke havde en trøje på.
Tekster af: Philip Olsen