Downloaded from YTS.BZ
13. TAMMIKUUTA 2012 COSTA CONCORDIA AJOI KARILLE JA UPPOSI
Official YIFY movies site: YTS.BZ
YLI 4 000 IHMISEN OLLESSA KYYDISSÄ.
ELOKUVA SISÄLTÄÄ ARKISTOMATERIAALIA JA KÄÄNNÖKSIÄ MATKUSTAJAKUULUTUKSISTA
SEKÄ MUSTAN LAATIKON TALLENTEISTA.
Mutta mistä vettä tulee?
Ja hitot. Olen tulossa alas nyt.
Emme olleet käyneet lomalla lapsen syntymän jälkeen.
Sanoin Johnille, että nyt olisi hyvä hetki tehdä matka,
josta olimme puhuneet pitkään.
Se oli meille tosi iso juttu.
Kun perjantai 13. päivä koitti,
olin ollut laivalla tanssijana neljä kuukautta.
En arvannut, että jotain tapahtuisi.
Ensin sitä juhli ja rentoutui perheensä kanssa.
Hetken päästä vain seisoi siinä avuttomana.
Tuntui kuin lattia jalkojen alla olisi haljennut.
Ihmiset tarttuivat seiniin ja toisiinsa.
Tämä on suoraan kuin Titanicista. Täysin.
Pelkoa ja paniikkia Costa Concordia -risteilyaluksella.
Se tulee mieleen joka kerta, kun menee lentokoneeseen tai laivaan.
Mitä jos jotain menee pieleen? No, nyt meni.
Aina, kun sulkee silmät, näkee mielessään jotain siitä yöstä.
Palaa kauheimpaan hetkeen, jonka on kokenut perheensä kanssa.
Luoja, mitä teinkään?
HAAKSIRIKKO KUIN PAINAJAINEN
TAMMIKUU 2012
Olimme käyneet Euroopassa, muttemme yhdessä.
Se oli kaukaisin kohde ja pisin yhteinen lomamme.
MATKUSTAJIA
Tyttäremme Lila oli 14 kuukauden ikäinen.
Meistä se oli hyvä hetki tehdä iso matka yhdessä.
Meillä oli mukana matkalaukullinen leluja, vaippoja ja kosteuspyyhkeitä.
Meillä oli tosi paljon tavaraa.
Matkasimme Pariisiin, Sveitsiin, Venetsiaan ja Barcelonaan.
Lopulta matka päättyisi risteilyyn.
Se oli iso syy siihen, miksi valitsimme tämän loman.
Otimme loputtomasti kuvia ja videoita. Saimme paljon upeita muistoja.
Olin aina halunnut käydä Italiassa.
Se oli toivelistani kärjessä,
mutta en tiennyt, että menisin risteilyalukselle.
MATKUSTAJIA
En ollut kertonut siitä vielä. Kerroin vain Italiasta.
Risteilyn piti olla yllätys.
Olimme seurustelleet siinä vaiheessa kolmisen vuotta.
Ajattelin, että jossain vaiheessa pyytäisin häntä vaimokseni.
Jos pyytää jotakuta vaimokseen, sitä varten haluaa romanttisen paikan.
Tällä matkalla oli monta paikkaa, joista valita.
Löytäisin hetken, jolloin kaikki olisi juuri oikein.
Hän ei voisi kieltäytyä, jos paikka on täydellinen.
Kaikki kai ajattelevat niin sitä kysyessä.
Saapuessani hämmästyin siitä, kuinka isolta, valtavalta laiva näytti.
Olin silloin 17-vuotias. Äiti halusi juhlia 50-vuotispäiväänsä.
MATKUSTAJA
Hän varasi matkan minulle, silloiselle poikaystävälleni -
sekä lapsuudenystävälleen Luisalle.
Teimme kaiken yhdessä jo silloin, kun olin ihan pikkulapsi.
Olin seitsemänvuotias, kun hänellä todettiin syöpä.
Muutamaa kuukautta ennen lähtöämme todettiin,
että syöpä oli remissiossa.
Se oli ehdottomasti toinen tärkeä syy juhlia hänen syntymäpäiväänsä.
Ensimmäiseksi kiertelimme laivassa.
Tiesin, että se olisi suurin näkemäni laiva.
Muistan yhä, kun astuin laivaan ensimmäistä kertaa.
Olin hämilläni, koska kaikki oli niin ylenpalttista.
Laiva oli todella ylellinen. Kattokruunuja oli kaikkialla.
Kaikki oli tehty kullasta, lasista tai marmorista.
Vanhan Italian tyyliin. Kaikki kiilsi ja oli täydellistä.
En varatessani tiennyt, millaisen hytin saisin.
Matka oli melko kallis, ja olin silloin opiskelija.
Nick kuitenkin varmisti, että saimme parhaan mahdollisen hytin.
Olin todella iloinen, koska meillä oli parveke ja kaunis näkymä.
Kävelimme parvekkeelle, ja Nick huomasi jotain. "Hei, katso."
Pelastusveneet olivat kerroksen tai pari alempana.
Pelastusveneet.
Päätin ottaa niistä kuvan.
En ollut koskaan käynyt risteilyllä.
Totesin, että mitä jos käy kuin Titanicille.
Sanoin, ettei tässä niin kävisi.
"Olen ollut risteilyllä ennenkin. Ihastut tähän."
PERJANTAI 13. TAMMIKUUTA
Lapset, älkää edes uskaltako. Pois täältä!
HENKILÖKUNNAN JÄSEN: Matkustajia aluksella 3 208.
Henkilökunnan jäseniä 1 023.
Kun nousimme laivaan, kaikki oli ihmeellistä.
Eräs henkilö kysyi, mitä halusimme tehdä loppuviikon aikana.
Sovimme kylpyläpäivästä. Se oli todella jännittävää.
Olimme juuri päässeet hyttiimme. Nyt kävelimme ympäri laivaa.
Otin kävellessä kuvia kaikesta.
Risteilyissä hienoa on se, että kaikki kuuluu samaan pakettiin.
Olin uusi äiti, joten se todella helpotti elämääni.
Siellä oli loputtomasti erilaisia ravintoloita,
teattereita, esityksiä ja kasino.
Oli vaikea päättää, mitä tekisi, koska valinnanvaraa oli niin paljon.
Muistan jäätelöbaarin, jossa sai tehdä omia annoksia.
Se oli auki ympäri vuorokauden. Sai syödä niin paljon kuin halusi.
The Walking Dead oli silloin iso juttu.
Leikittelimme aina asialla. Jos zombit hyökkäisivät,
minne menisimme ja mitä asetta käyttäisimme taisteluun tai pakenemiseen?
"Menisitkö ulos tuolta vai tuolta?
Jos zombi on hidas, millä aseella pysäyttäisit sen?"
Kun hän teki niin ensimmäisen kerran, en ollut kovin myyty. Sivuutin koko jutun.
Hän totesi tiukasti, että olin väärässä. -Aivan. Se todella oli moka.
Sitten aloin pikkuhiljaa kiinnittää huomiota ympäristööni.
Ilta oli kaunis. Sää oli selkeä. Vähän viileä, olihan tammikuu.
HOTELLINJOHTAJA
Ilta oli hiljainen kuten yleensäkin.
Työskentelin Costalla noin 43 vuotta.
Laivalla on aina töissä.
Jouluna, uutena vuotena, pääsiäisenä, lauantaina ja sunnuntaina.
Viihdyin laivalla paremmin kuin kotona.
Minulla oli Costa Concordialla noin 800 alaista.
Kun perjantai 13. tammikuuta koitti,
olin ollut laivalla tanssijana neljä kuukautta.
Se oli silloinen unelmatyöni.
Se oli kirjaimellisesti taivas maan päällä.
Sain tutkia maailmaa. Olin elämäni parhaassa kunnossa.
Minulla oli hyviä ystäviä. Taianomaista aikaa.
Johdon ja miehistön puolesta toivotan teidät tervetulleiksi laivaan.
KAPTEENI
Tapasin kapteeni Schettinon pari kertaa.
Tapasimme ensimmäisen kerran henkilökunnan hississä.
Tiesin hänestä vain sen, että hän oli laivan uudehko kapteeni.
Nauttikaa risteilystä.
Äitini tuli kerran käymään laivalla.
Schettino puhui äidilleni ja kertoi menevänsä kalastamaan saarelle -
ystävänsä kanssa.
Siitä ei saanut puhua kenellekään, koska se ei ollut sallittua.
Oli siis selvää, että hän tykkäsi kiertää sääntöjä.
Sinä iltana yhdeksän maissa kapteeni soitti minulle.
Muutamaa päivää aiemmin hovimestari oli kysynyt kapteenilta,
voisiko alus tervehtiä Giglio-saarta kulkemalla sen läheltä,
koska hänen siskonsa ja äitinsä asuivat saarella.
KOMENTOSILTA
Hän pyysi minut komentosillalle seurakseen saaren ohittamisen ajaksi.
Se kuulosti epätavalliselta,
koska yön pimeydessä ei ollut paljoakaan nähtävää.
Se kuitenkin oli kapteenin käsky, joten noudatimme sitä.
KAPTEENI: Haloo?
KOMENTOSILTA: Ciro tässä. Kuusi mailia. -KAPTEENI: Kuusi mailia. OK, selvä.
KOMENTOSILTA: Olemme melkein Gigliolla. Saavumme kello 21.44.
Sinä iltana minä ja poikaystäväni Andrea päätimme mennä ylös uima-allaskannelle.
Kun avasin oven, tunsin raikkaan tuulahduksen.
Kaikkialla oli täysin pimeää, vain muutamat valot valaisivat näkymää.
Niiden kimalle heijastui veden pinnasta.
Nojasin kaiteeseen ja katselin merta.
Takanani seissyt Andrea halasi minua.
Hän sanoi: "Tämä tuntuu ihan Titanicilta."
Sillä hetkellä minä…
Minulle tuli outo tunne. Mutta sehän oli hullu ajatus, eikö vain?
Päätin siis vain unohtaa koko jutun.
Sitten äiti soitti. Hän sanoi: "Olemme ravintolassa.
Illallista aletaan tarjoilla. Tulkaa seuraksemme."
Se oli tärkeä illallinen, koska keskiyöllä olisi äidin syntymäpäivä.
Söimme herkullisen illallisen.
Moikkaatko isille?
Lila oli yksivuotias, joten menimme ruoan jälkeen nukkumaan.
Menimme hyttiin ja laitoimme hänet sänkyyn.
Teimme tavallisen iltarutiinimme. Panin pyjaman päälle.
Tulin suihkusta, puin bokserit ja menin sänkyyn.
Muistan käyneeni makuulle ja sanoneeni ääneen: "Olen aivan poikki."
Päivä oli pitkä.
KAPTEENI: Otan ohjauksen. Mikä on nopeus?
KOMENTOSILTA: 15,3.
KAPTEENI: Nosta se 16 solmuun.
Kun lähestyimme saarta, huomasin meidän olevan liian lähellä.
Mainitsin asiasta vieressäni seisseelle hovimestarille.
"Taidamme olla vähän liian lähellä."
Yhtäkkiä ranta näkyi todella selvästi.
Pidimme juuri kavereiden kanssa puolen tunnin taukoa.
Tapailin perulaista baarimikkoa, joka oli töissä Londra-baarissa -
vitoskannen takaosassa, aluksen peräpäässä.
Halusin nähdä hänet, joten sanoin muille: "Haetaanko cappuccinot Londrasta?"
Kaikki totesivat, että kyllä. "Tehdään niin."
KAPTEENI: Kolme, viisi, nolla. -RUORIMIES: Kolme, neljä, nolla.
KAPTEENI: Kolme, viisi, nolla. Tyyrpuuriin.
RUORIMIES: Selvä.
KAPTEENI: Muuten ajamme karille.
Aluksen lähestyessä saarta -
yllätyin melkoisesti, koska se ei lainkaan hidastanut vauhtia.
Silloin menin paniikkiin.
KAPTEENI: Tiukasti tyyrpuuriin. -RUORIMIES: Tiukasti tyyrpuuriin.
MANRICO: Yrittääkö hän ajaa laivan karille?
MANRICO: Hitto vie.
Hovimestari sanoi, että ei. "Kapteeni tietää kyllä, mitä tekee."
Se lause jäikin sitten kesken.
Kuulin äänen ja tunsin tärinää.
Huone alkoi kallistua hitaasti, mikä todella hermostutti minua.
Kehoni jännittyi. Tiesin, että jokin oli pahasti pielessä.
Kuulimme kovan kirskuvan äänen.
Sitten se vaihtui raapivaan ääneen.
Se oli pelottavaa kuunneltavaa.
Kuvittele tuhat lautasta menemässä rikki yhtä aikaa.
Olin todella peloissani, koska ääni oli erittäin kova.
KOKKI
Kiehuvaa vettä alkoi valua ulos hauduttimesta.
Olin yksi 180 kokista. Kukaan ei tiennyt, mitä oli meneillään.
Luulin sitä aallokoksi. Ajattelin, että kaikki järjestyisi.
Muutamassa sekunnissa tajusin,
että jokin ei ollut kohdallaan.
KOMENTOSILTA: Mitä hän tekikään?
KAPTEENI: Sulkekaa vesitiiviit ovet takana.
KOMENTOSILTA: Sulkekaa kaikki vesitiiviit ovet takana.
KAPTEENI: Luoja, mitä teinkään?
Käännyin ja näin aluksen törmänneen karikkoon vasemmalla puolella.
Näin, miten vesi tulvi sisään laivaan.
KAPTEENI: Mutta mihin osuimme?
MANRICO: Kiveen. Se jopa näkyi vedestä.
KAPTEENI: Keskilaivan kohdalta. -KOMENTOSILTA: Keskilaivan kohdalta.
Olimme järkyttyneitä ja jähmetyimme paikoillemme.
Rauhoittukaa.
On parempi, jos istutte.
Ai istumme? -Kyllä.
Kaikki olivat pelosta suunniltaan.
Katsoin äitiä, joka oli suoraan edessäni.
Hän katsoi minuun ja sanoi: "Ei hätää. Kaikki on hyvin."
Hän teki kaikkensa,
jotta minusta tuntuisi, ettei mitään pahaa ollut meneillään.
Tiesin kuitenkin, että jotain tapahtui.
Seisoimme siinä ja katsoimme, mitä tekisimme seuraavaksi.
Päätin nopeasti, etten tunteilisi.
Katsoin Nicholasiin, joka sanoi: "Meidän pitää lähteä täältä ja heti."
Hän kysyi: "Kuulitko sen? Tunsitko sen?"
Tunsin paniikkia, ja kehoni meni jonkinlaiseen hälytystilaan.
Minua on syytetty tunteettomuudesta,
mutta sillä hetkellä oli kyse selviytymisestä.
Yritin vain johdattaa perheeni ulos sieltä.
Huusin Meghanille: "Ota vauva. Meidän on mentävä."
Kun näin hänen reaktionsa,
kauhu valtasi minut.
Nappasin syvästi nukkuvan Lilan pois pinnasängystä.
En huomannut ottaa tuttia mukaan. Lila alkoi heti itkeä.
Puin farkut päälleni. Siinä se.
Minulla ei ollut paitaa. Meghanilla oli Lila sylissään.
Juoksimme ulos ovesta.
Heti törmäyksen tapahduttua -
halusin mennä alas katsomaan, mitä tapahtui.
Kun olin konehuoneen lähellä,
konepäällikkö tuli ulos peloissaan ja hädissään.
Alhaalla sattui kuulemma katastrofi. Vettä tuli sisään voimalla.
Oloni oli avuton.
KAPTEENI: Haluan puhua konepäällikölle.
KOMENTOSILTA: Hae konepäällikkö. Kapteeni haluaa puhua hätätoimenpiteistä.
KONEHUONE
KONEPÄÄLLIKKÖ: Käynnistäkää pumput!
KOMENTOSILTA: Kapteeni, konepäällikkö on linjalla.
KAPTEENI: Tuleeko vettä sisään?
KONEPÄÄLLIKKÖ: Hitosti. Olen nyt menossa alas.
KAPTEENI: Mutta mistä?
KONEPÄÄLLIKKÖ: Paapuurista. Menen alas katsomaan.
KAPTEENI: Mistä paapuurissa?
KONEPÄÄLLIKKÖ: Konehuoneen kohdalta. -KAPTEENI: Onko vettä paljon?
KONEPÄÄLLIKKÖ: Siellä on vettä. Alas ei voi mennä.
Menemme alas toiselta puolelta. Odottakaa hetki.
Panemme pumput käyntiin. Kerron sitten.
KAPTEENI: Selvä.
KONEPÄÄLLIKKÖ: Tulkaa tänne. Käynnistäkää hätäpumput!
KONEPÄÄLLIKKÖ: Vettä on konepajalla asti.
KANSI 0
KAPTEENI: Uppoammeko siis? En ymmärrä.
Syöksyimme käytävään.
Ajattelin, että laiva kaatuisi hitaasti kyljelleen.
Pääni sisällä minulla oli vain kiire päästä pelastusveneille.
Aloimme juosta portaita ylös niin nopeasti kuin pystyimme.
Meghan ja vauva tulivat perässäni.
Adrenaliini alkoi virrata. Iski paniikki.
Lila oli vain itkenyt koko ajan.
Harpoimme portaita kaksi kerrallaan. Kannoin vauvaa ja yritin pysyä perässä.
Se oli minulle vaikeaa. Minua oksetti.
Sanoin, että taidan oksentaa.
John sanoi: "Oksenna ja jatka juoksua. Älä pysähdy."
Pääsimme neloskannelle, jolla pelastusveneet olivat.
Siellä oli pariskunta, joka jakoi pelastusliivejä.
Tässä vaiheessa ihmisiä oli vain muutama.
Tunnelma oli kylmäävän ahdistunut, koska kukaan ei kertonut lisätietoja.
Kukaan ei kertonut, mitä tehdä.
Sitten valot sammuivat.
Oli pilkkopimeää.
Yhtäkkiä en nähnyt Meghania ja Lilaa.
En tiennyt, kuinka kaukana he olivat, mutta he eivät olleet vieressäni.
Olin peloissani ja muistan huutaneeni häntä.
"John!"
Huusimme ja seurasimme toistemme ääniä.
Se tuntui ikuisuudelta.
Kun löysimme toisemme, sanoin:
"Tartu farkkujeni vyötäröön äläkä päästä irti."
Kannoin Lilaa sylissäni ja jatkoin matkaa kaksi askelmaa kerrallaan.
Konepäällikkö tuli kanssani komentosillalle.
Hän avasi kapteeni Schettinon kanssa laivan piirustukset,
ja yhdessä he yrittivät ymmärtää sen kärsimiä vahinkoja.
KAPTEENI: Haluan vain tietää, missä tämä helvetin kivi oli.
Hälytystä ei tullut.
Komentosillalla törmäystä tuskin kuuli tai tunsi…
MILANO-RAVINTOLA KANSI 3
…kun taas ihmiset laivan takaosan ravintolassa -
tunsivat törmäyksen täyden voiman.
KOMENTOSILTA: Komentosilta. -LONDRA-BAARI: Tässä Jose Londrasta.
LONDRA-BAARI KANSI 5
Voisitteko kuuluttaa, että tilanne on hallinnassa ja kaikki on kunnossa?
Matkustajat alkavat hermostua.
KOMENTOSILTA: Voimme tehdä kuulutuksen. Sanotaan, että se oli sähkökatko.
KOMENTOSILTA: Selvä. Sähkökatko.
Hyvät naiset ja herrat, huomio. Puhun kapteenin puolesta.
Sähköt ovat tällä hetkellä poikki sähköhäiriöistä johtuen.
Tilanne on hallinnassa ja teknikkomme työskentelevät ratkaistakseen tilanteen.
Kerromme lisätietoja, kun saamme niitä.
He sanoivat jatkuvasti: "Älkää huoliko. Kaikki on hyvin.
Menkää takaisin hytteihin." -Kyllä.
Teimme kuulutuksen kapteenin puolesta. Pyydämme teitä palaamaan hytteihinne.
Ajattelin: "En kyllä palaa hyttiini." -Todellakaan.
Ei onnistu. -En todellakaan mene.
En tiedä, olisinko silloin edes löytänyt hyttiä.
Kun menin alakertaan, huomasin matkustajien olevan peloissaan.
He kyselivät, mitä oli tapahtunut.
En halunnut vastustaa kapteenin sanoja.
En voinut kertoa mitään muuta versiota, koska aiheuttaisin vain lisää vahinkoa.
Käteni olivat sidotut. Se oli ongelma.
KANSI 0
Emme tienneet, mitä oli meneillään.
Uskoimme jokaiseen kuulutukseen.
Kuulimme, että laivassa oli jokin pieni vika.
Sanoipa kapteeni mitä tahansa, hänen sanansa oli laki.
Kuulin keittiömestarin sanovan: "Olkaa kaikki paikoillanne.
Pysykää siellä, missä olette, ja valmistautukaa illalliseen."
Valojen syttymisessä tuntui kestävän pitkään.
Juoksimme yhä portaita ylös.
Lopulta pääsimme kannelle, jolla pelastusveneet olivat.
KANSI 4
Sadat ihmiset olivat siellä kylki kyljessä.
Vastassa oli paniikin muuri.
Ihmiset huusivat ja kinasivat.
Miettivät, mitä tehdä ja mitä oli meneillään.
Miehistön jäsenet sanoivat,
että kyseessä oli sähkövika eikä evakuointia tarvittu.
Lila oli sylissäni ja itki yhä.
Olin uusi äiti.
Se, ettei tilanne ollut hallinnassani enkä voinut auttaa Lilaa…
Keskityin ensisijaisesti lapseni hoitamiseen ja lohduttamiseen.
Oli vaikeaa nähdä ja kuulla, kuinka vaikeaa Meghanilla oli.
Muistan, kun katsoin Johnia silmiin -
ja sanoin, että halusin pois laivasta.
KOMENTOSILTA: Niitä on nyt kaksi, eikö? Kaksi tulvinutta osastoa.
Tämän loputtomalta tuntuneen yleisen hämmennyksen aikana -
kapteeni puhui usein puhelimessa yhtiön kriisikoordinaattorin kanssa.
KAPTEENI KRIISIKOORDINAATTORILLE: Osastot tulvivat. Tein virheen.
Vesi on päässyt koko alukseen. Mutta emme uppoa. Emme uppoa.
Lasken pian ankkurin. Jäämme tähän.
Sitten on hankittava hinaajia vetämään meidät pois.
He eivät kertoneet totuutta,
koska uskoakseni kapteeni oli täydessä paniikissa.
Hän ei voinut käsittää tapahtunutta.
MILANO-RAVINTOLA KANSI 4
Ravintolassa -
odotimme miehistöltä jotain ohjeita siitä, mitä tekisimme,
mutta he näyttivät olevan paniikissa.
Lopulta tarjoilijat käskivät meidän mennä uima-altaille.
Kaikki ryntäsivät sinne, koska olimme paniikissa.
Poistukaa toiselta puolelta!
Lattialla oli paljon rikkoutuneita astioita ja laseja.
Olimme pukeutuneet illalliselle, joten meillä oli korkokengät jalassa.
Lopulta kuitenkin pääsimme allaskannelle.
Muistan, kun katsoin ulos ikkunoista.
Näin Giglio-saaren.
Katsokaa! Ranta on tuolla. Ei hätää. Alice, katso maata. Olemme perillä!
Näimme valot, näimme sataman.
Siispä totesin: "Ai, olemme todella lähellä maata.
Ei siis hätää. Kaikki on kunnossa."
Monet rentoutuivat,
ja siitä tuli ongelma. Emme enää olleet yhtä varuillamme.
KONEPÄÄLLIKKÖ: Pankaa diesel päälle! -KOMENTOSILTA: Sähköt ovat poikki.
KONEPÄÄLLIKKÖ: Dieselsytytys toimii itsenäisesti.
KONEPÄÄLLIKKÖ: Menetimme kaiken.
Sähkökeskuksen, kaiken. Diesel ei käynnisty.
Tarkistan yläkerrasta, miksei se käynnisty.
Kolme kokkia oli jumissa hississä.
He huusivat ja hakkasivat hissin ovea.
Neljä henkilöä meni paikalle.
Pakotimme oven auki ja päästimme heidät ulos.
LONDRA-BAARI KANSI 5
Vitoskannen takaosassa laiva kallistui yhä enemmän.
Muistan miettineeni, etten voisi jäädä sinne.
"Minun pitää päästä pois laivasta."
Kun kävelin käytävää pitkin, näin esimieheni.
Hän näki minut ja kysyi: "Minne menet?"
Sanoin meneväni kokoontumispaikalle. Hän sanoi, että ei.
"Menet takaisin saliin ja viihdytät matkustajia."
En voinut uskoa korviani.
Sanoin: "Otan loparit." Menin suoraan kokoontumispaikalleni.
En odottanut koodia, signaalia, hätäkutsua, en mitään.
Olin laivan keulassa neloskannella.
Me henkilöstön jäsenet olimme erillämme muista, eri alueella.
Esimieheni piti tulla paikalle,
mutta saapuessaan hän oli kalpea kuin haamu.
Hän oli vitivalkoinen.
Katse oli täysin tyhjä. Tuntui kuin olisin nähnyt zombin.
Hänellä oli päällään teknikon puku. Se on tavallaan haalari.
Se oli täysin litimärkä.
Saapuessaan paikalle hän ei pystynyt kommunikoimaan.
Siinä vaiheessa totesin, ettei hänestä ollut johtajaksi.
Vastuu siirtyi minulle.
Olin komentosillalla ja sanoin perämiehille:
"Laiva on jo 20 astetta kallellaan."
Silloin lampun olisi pitänyt syttyä heidän päässään,
koska heidän tulisi tietää, että mitä enemmän laiva kallistuisi,
sitä epävakaammaksi se muuttuisi.
Vedenpinta nousi yhä lähemmäs aluetta, jolla olimme.
Pinta näytti ennen olleen kaukana pelastusveneistä,
mutta nyt se hivuttautui yhä lähemmäs meitä.
Olin yhä pahemmassa paniikissa sekä peloissani -
ja aloin kuvata kaikkea, mitä pystyin.
Ihmisten on pidettävä kaiteesta kiinni, jotta he eivät liukuisi laivan seinään.
Kukaan ei kertonut, mitä pitäisi tehdä. Sitten Nicholas sanoi…
"Laiva uppoaa. Meidän on mentävä."
Odota. Hänen miehensä.
Avasimme pelastusveneen.
Kun pääsimme kyytiin, aloimme tutkia vinssijärjestelmää ja moottoreita.
Minua työnnetään!
Näimme kokilta näyttävän henkilön, ja hänellä oli päällään pelastusliivi.
Hän tuli sanomaan meille: "Ette saa koskea tähän."
Hän sulki veneen portin.
MIEHISTÖ: Yksi kerrallaan. -NICK: Odota. Mitä oikein tarkoitat?
Korotin ääntäni. "Tässä ei ole järkeä. Meidän pitää lähteä laivasta."
Aloimme mennä paniikkiin.
Oli ilmiselvää, ettei kyseessä ollut vain sähkökatko,
joten matkustajat lakkasivat uskomasta tarinaan -
ja alkoivat soitella poliisille.
POLIISI: Carabinieri Grosseto. -MATKUSTAJA: Soitin hetki sitten.
Laiva kallistuu yhä enemmän. Kyydissä on paljon lapsia.
POLIISI: Pysykää rauhallisena. Hoidamme asiaa.
POLIISI: Carabinieri Grosseto, iltaa.
MATKUSTAJA: Olen Costa Cruisesin laivalla, Costa Concordialla.
POLIISI: Tiedämme siitä. Mikä tilanne on nyt?
MATKUSTAJA: Laiva kallistuu yhä enemmän, eivätkä he kerro mitään.
Minulla on kaksi pientä vauvaa. En todella tiedä, mitä pitäisi tehdä.
40 MINUUTTIA TÖRMÄYKSEN JÄLKEEN
KOMENTOSILTA: Livornon rannikkovartiosto, Costa Concordia. Kertokaa.
RANNIKKOVARTIOSTO: Iltaa, Costa Concordia. Voisitteko kertoa, onko laivalla ongelmia?
KOMENTOSILTA: Kyllä. Sähköt katkesivat. Tarkistamme tilannetta.
RANNIKKOVARTIOSTO: Tarvitsetteko apua vai pysyttelettekö Giglion lähettyvillä?
KOMENTOSILTA: Kyllä, jäämme tälle alueelle.
He kertoivat sähkökatkosta, mutteivät kertoneet todellista tilannetta.
Kapteeni halusi todennäköisesti vapauttaa itsensä vastuusta.
Se oli mielestäni todella väärin.
Yksi kokeista tuli sanomaan:
"Tapahtui jotain suurta, ja C-kansi vuotaa."
Kun hän kertoi C-kannen vuotavan, unohdin kaiken ja juoksin alakertaan.
Aina kun sain palkkaa, panin rahat säilöön sänkyni alle.
Minulla oli paljon velkaa.
Perheeni oli pulassa takiani.
Ajattelin päivittäin, että hankkisin tarpeeksi rahaa velkojeni maksuun.
Kaikki ahkeroinnilla kerätyt säästöni olivat sängyn alla.
Minun oli siis haettava rahani, jotka olivat hytissäni B-kannella.
KANSI B KANSI C
Näin vartiopäällikön seisomassa siellä.
Hän pysäytti minut ja sanoi: "Et saa mennä B-kannelle.
Tälle alueelle ei päästetä ketään."
Sanoin, että minun piti hakea jotain tärkeää.
Hän sanoi, ettei mikään ole elämää tärkeämpää.
Hän oli oikeassa. Minun oli päästävä pelastusveneeseen.
RANNIKKOVARTIOSTO: Costa, annatteko tilannepäivityksen?
KOMENTOSILTA: Kyllä. Arvioimme vuotoa.
RANNIKKOVARTIOSTO: Eli kyseessä ei ole vain sähkökatko, vaan myös vuoto?
KOMENTOSILTA: Kyllä, meillä on vuoto.
RANNIKKOVARTIOSTO: Millaista apua siis tarvitsette?
KOMENTOSILTA: Pyydämme avuksi hinaajaa.
Kaikilla matkustajilla on jo pelastusliivit päällänsä.
RANNIKKOVARTIOSTO: Onko uhreja? Mistä vuoto johtuu?
KOMENTOSILTA: Ei uhreja vuodon takia. Ei uhreja.
47 MINUUTTIA TÖRMÄYKSEN JÄLKEEN
Komentosillalla vallitsi kaaos.
Perämiehet olivat sanattomia. He eivät tienneet, mitä tehdä.
Tässä vaiheessa he painoivat yleistä hätänappia,
ja kaikki hälyttimet alkoivat huutaa.
Yhtäkkiä kuulimme ensimmäisen hälytyksen.
Silloin kaikki vaikenivat.
Kuulimme yhden hälytyksen ja sitten toisen.
Ajattelin, että ei hitossa. "Tätä olemme odottaneet koko illan."
Se oli ehkäpä yksi illan rumimmista hetkistä,
koska sadat ihmiset tappelivat, yrittivät tunkea toistensa ohi ja yli -
päästäkseen veneille.
Isäni ikäiset ihmiset tönivät minua.
Hyvät naiset ja herrat, huomio.
Pysykää rauhallisina ja menkää kokoontumispaikalle kannella 4.
Laivalla vallitsee sotilaallinen ajattelutapa.
Hierarkia on tärkeä, ja jokaisella on siinä paikkansa.
Miksi kesti yli 45 minuuttia ennen kuin hälytys annettiin?
Kapteeni kai halusi nähdä, miten tilanne kehittyisi.
Hälytys olisi pitänyt antaa korkeintaan viisi minuuttia törmäyksen jälkeen.
Menin kannelle numero 4.
Yritin pelastaa mahdollisimman monta ihmistä -
ja johtaa pelastustoimenpiteitä.
Laiva oli kallellaan,
ja äiti alkoi tuskailla korkokenkien kanssa.
Hän piti tiukasti kädestäni ja sanoi:
"Älä päästä irti."
Sillä hetkellä -
katsoimme hiljaa toisiimme. Tiesimme, mitä meidän piti tehdä.
NICK: Yksi kerrallaan.
PATTY: Hae lapset, mene. Sinä.
Aloimme laittaa ihmisiä pelastusveneisiin.
Koskaan ei tiedä, millainen ihminen on. Pakeneeko vai taisteleeko?
Koskaan ei tiedä, onko henkilö,
joka vain jäätyy paikoilleen, vai ryhtyykö toimiin.
PATTY: Menkää.
POLIISI: Carabinieri.
MATKUSTAJA: Teurastamme toisiamme kuin lampaita! Lähettäkää joku!
Tuokaa lapset tänne.
Pelastusveneisiin mahtui vain 150 ihmistä,
joten oli varmistettava, ettei heitä ollut enempää.
Ei enempää. Vene kaatuu muuten.
Me kaadumme! Seis!
Riittää!
Ei enempää!
Veneessä oli paljon väkeä, lähes 150 ihmistä.
Ihmiset tarjosivat rahaa päästäkseen veneeseen. Se oli surullista.
Yksi oli vähän vanhempi henkilö. Totesin, että voi pojat.
Mikä on nimesi? -Nicholas Taliaferro.
Mistä olet? -San Diegosta, Kaliforniasta.
Tuo oli avuliasta.
Istuin pelastusveneessä odottamassa.
Yhdessä vaiheessa ihmiset halusivat kertoa nimensä kameralle.
Olemme Steve ja Kathy Michiganin Port Huronista.
Olemme Marie ja Melissa.
Pysymme yhdessä. -Kyllä, pysymme yhdessä.
Se oli pelottavaa, koska he luulivat kuolevansa.
Olimme laivan korkealla olevalla laidalla. Kymmeniä ihmisiä pakkautui veneeseen,
joka on periaatteessa metallinen säiliö.
Lopulta oli meidän vuoromme nousta pelastusveneeseen.
"Lasketaan pelastusvene veteen."
Kaikki odottivat kuulevansa sen komennon.
Olemme valmiita lähtemään.
Katsoin pelastusveneissä olevia ihmisiä, ja he olivat peloissaan.
He odottivat signaalia, joka käskisi hylätä laivan.
PELASTUSALUS: Mikseivät he laske pelastusveneitä?
Odotimme signaalia hylätä laiva,
mutta sen antamisessa kesti, eikä syytä siihen tiedetty.
Huomasin, että kaikilla oli pelastusliivit,
mutta me emme löytäneet sellaisia.
Muistan, kun Luisa katsoi äitiini ja sanoi: "En osaa uida."
Hän oli aika peloissaan.
Äiti sanoi: "Minun pitää mennä hyttiin.
Minun pitää hakea Luisan pelastusliivi.
Vaihdan samalla kengät, koska en voi enää kävellä."
Sanoin: "Ei! Tuo on surkein idea ikinä.
En todellakaan palaa hyttiin. Se on kaksi kantta alempana."
Hän sanoi: "Me menemme.
Jos et halua tulla kanssamme, voit odottaa täällä Andrean kanssa."
71 MINUUTTIA TÖRMÄYKSEN JÄLKEEN
KOMENTOSILTA: Kapteeni, jos laskemme veneet,
voinko ilmoittaa, että hylkäämme aluksen?
KAPTEENI: Evakuoimme matkustajat rantaan. Se on eri asia.
Valmistellaanko pelastusveneitä? -Kyllä, niitä lasketaan.
Päästyäni pelastusveneeseen soitin heti äidille.
Kysyin: "Missä olet?"
Hän sanoi myös olevansa nousemassa pelastusveneeseen.
Laskeudumme.
Vaikka olimme pelastusveneessä, olomme ei ollut yhtään sen parempi.
Kun venettä laskettiin hitaasti kohti veden pintaa,
otimme toisiamme kädestä ja lausuimme "Isä meidän" -rukouksen.
Toistimme sitä yhä uudelleen ja uudelleen.
Selviäisimme tästä yhdessä.
Näimme hyttimme,
joka oli ollut pelastusveneiden yläpuolella.
Se oli nyt aivan vedenpinnan tasolla.
Katso, kuinka kallellaan se on. Hitto!
Voi luoja. Laiva uppoaa.
Ei huudeta sitä ääneen.
Se säikäyttäisi minut, jos olisin laivassa.
Onneksi pääsin pois.
Näin, että miehistön jäsen sai luvan laskea pelastusveneen.
Ajattelin, että luojan kiitos.
Laivasta pois pääseminen oli vihdoin lähellä.
Olimme korkeammalla laidalla. Pidin Lilaa sylissäni.
Sitten aivan yhtäkkiä -
tunsin sen vuoristoratamaisen tunteen, kun vatsassa muljahtaa pudotessa.
Seurasi iso pudotus ja pamaus, ja kallistuimme.
Voi luoja, nyt pelkään!
Pelastusvene kallistui ja heitti 80 ihmistä ympäri venettä.
Ihmiset törmäilivät toisiinsa.
Se oli vain yhtä kehojen sekamelskaa. Ihmiset huusivat ja itkivät.
Laiva oli kallellaan,
ja pelastusvene laskettiin sen kylkeä vasten.
Olimme pelastusveneen korkeammalla olevalla laidalla -
ja pidimme itseämme pystyssä jaloillamme. Vuodin verta. Jalkamme vuotivat verta.
Lilan itku oli musertavaa Meghanille.
Huusin Johnille, etten pystynyt pitämään Lila sylissäni.
Annoin Lilan sinulle.
Tilanne oli äärimmäisen vaarallinen.
En tiennyt, putoaisiko vene.
Olimme yhä kaukana vesirajasta.
Pelastusveneessä alapuolellamme oli ihmisiä, jotka tarvitsivat apua.
Mutta minä… Keskityin täysin perheeni pelastamiseen.
Emme tienneet, miten pääsisimme pois veneestä.
Silloin kuulin itseni sanovan: "Kuolemmeko me?"
KAPTEENI: Tulkaa tänne, mennään… Mennään tänne, pojat.
Ottakaa radiot ja tulkaa mukaani. Menkää noita portaita. Mennään ulkokannelle.
KOMENTOSILTA: Hylätkää komentosilta. -KAPTEENI: En sanonut niin.
KAPTEENI: Tulkaa mukaani.
En kuullut käskyä hylätä alus. Kapteenin oli vaikea antaa se,
koska se tarkoittaisi, että laiva oli menetetty.
Ihmisiä lähti laivasta, mutta oma tilanteeni oli huono.
Olin yhä laivassa. Pelkäsin, koska en osannut uida.
Risteilyaluksen työntekijät pitää opettaa uimaan.
Minulle pantiin vain pelastusliivi päälle, ja minut tönäistiin uima-altaaseen.
Siellä minä kelluin. Minuutin päästä minut nostettiin pois altaasta.
Koulutus päättyi siihen.
En tiennyt, mitä tekisin. Laiva kallistui todella nopeasti.
Ajattelin kuolevani.
Sitten eräs kollega näki minut kyyneleet silmissäni -
ja käski minut mukaansa.
Vesi oli noussut kolmoskannelle,
ja hän ohjasi minut neloskannelle, laivan toiselle laidalle.
Pääsin toiselle laidalle ja astuin veneeseen.
Lähtiessä näin, että laivassa oli yhä paljon ihmisiä.
Heillä oli vaikeuksia päästä veneisiin.
Koko tilanne oli uskomaton.
Ajattelin yhä, että se oli varmasti unta.
Eräs ystäväni, joka työskenteli kanssani, sanoi minulle: "Hei, näetkö tuon?"
Kapteeni istui pelastusveneessä.
Se yllätti minut.
Miksi kapteeni poistui ennen minua?
Se kallistuu!
Se kallistuu lisää! -Katsokaa!
Kun laiva oli uppoamassa, se kallistui yhä enemmän.
Emme enää voineet nousta seisomaan. Kokoonnuimme uudelleen laivan reunaan.
Täältä laivan korkealla olevasta osasta -
näimme pelastusveneen, jota yritettiin laskea.
Laivan kallistuskulman takia pelastusvene kaatui,
ja näimme ihmisten putoavan veteen.
Auttakaa!
Olimme avoimella alueella, jossa oli pariovet,
joiden takana oli todella leveä käytävä.
Sen toisessa sivussa oli kaide. Koska laiva kallistui koko ajan lisää,
kaiteelle olisi pian mahdotonta päästä.
Meidän piti joko ylittää tämä kuilu ja päästä pelastusveneeseen -
tai hypätä veteen.
Huusin kaikille miehistön jäsenille,
että heittäisimme ihmisiä toiselle puolelle.
Siten he voisivat tarttua kaiteeseen -
ja kiivetä alas kohti laitaa, joka oli lähempänä vettä.
Seisoin yhdellä puolella, toisella puolella seisoi eräs mies.
Nappasimme ihmisiä kainaloista ja heitimme heidät.
Kun saimme kaikki toiselle puolelle,
viisi meistä jäi sinne jumiin.
Olimme kallistuneet niin korkealle, että edessämme oli oikea hissikuilu.
Emme mitenkään pääsisi sen yli.
Tässä vaiheessa kaikki muuttui aavemaisen rauhalliseksi.
Tuntui kuin olisimme jääneet jumiin autiolle saarelle.
Meidän piti päästä pois pelastusveneestä.
Lähellämme oli luukku, joka oli auki.
Siitä pääsisimme pakenemaan.
Me, jotka emme olleet kasassa veneen pohjalla,
yritimme kiivetä ulos luukun kautta.
Kiipesimme ulos yksi kerrallaan.
Pelastusveneen päältä meidän piti päästä laivaan,
joka oli nyt yläpuolellamme. Välissä oli tyhjä alue, joka piti ylittää.
Meidän piti tehdä ihmisketju, mutta en voinut kiivetä Lila sylissäni.
Minun piti antaa Lila vieraalle ihmiselle.
Roikuimme pimeässä Välimeren yllä.
Yksi lipsahdus, ja olisimme pudonneet veteen,
joka oli ties kuinka kaukana alapuolellamme.
Pelkään korkeita paikkoja.
Ajatus siitä, että kiipeäisin pitkin laivan kylkeä sormenpäilläni -
kuuden kerroksen korkeudessa pimeän Välimeren yllä… Se oli hullua.
Mutta se oli ainoa tapa päästä pois.
Lopulta meidän piti palata laivaan.
Se oli yön synkin hetki meille.
Mietimme ensin, löytäisimmekö toisen pelastusveneen.
Pian kuitenkin kävi ilmi, ettei pelastusveneitä ollut enää.
Sanoin Johnille: "Uidaan. Me selviämme tästä."
Aloimme puhua vakavasti siitä, mitä se vaatisi.
Hypyn korkeus.
Selviäisikö Lila hypystä?
Voisimmeko uida Lilaa kantaen veden lämpötilassa?
Mietimme todennäköisyyttä selvitä siitä verrattuna laivaan jäämiseen.
Silloin aloimme pikku hiljaa tajuta, että emme ehkä pääsisi pois laivasta.
Meille kristityille sanotaan, ettei Jumalan kanssa neuvotella.
Mutta niin siinä käy.
Sanoin: "Jumala, jos pääsemme pois,
kerron Lilalle, kuka Jeesus on. Kasvatan hänet oikein.
Mutta järjestä meidät pois täältä."
Laiva oli todella kallellaan, ja me olimme korkeammalla laidalla.
Näin miehistön jäsenen näköisen henkilön. Hän oli pukeutunut valkoiseen.
Hänellä näytti olevan päällään jonkinlainen univormu.
Hän katsoi Lilaa. Hän katsoi meitä.
Hän sanoi: "Menkää alemmalle tasolle laivan toiselle puolelle. Sitten uitte.
Siten teillä on mahdollisuus selvitä."
Katsoin kohti laivan keulaa -
ja näin ryhmän matkustajia seisovan paikoillaan.
Ajattelin, että olivatko he pulassa. "Miksi he eivät ole kanssamme?"
Kun kävelin tätä pientä ryhmää kohti, minun oli vaikea erottaa seinää lattiasta.
Jouduin siis kävelemään pitkin seiniä.
Kokeilin ensin jalalla, että ovet kestäisivät painoni.
Valitettavasti yksi ovista avautui kuin luukku.
Putosin pimeään tyhjyyteen ja menetin tajuntani.
GIGLIO-SAARI
Saarelle saapuessa mietimme,
mitä meidän pitäisi tehdä tai minne menisimme.
Kukaan ei ollut paikalla antamassa ohjeita.
Yhdessä vaiheessa huusin:
"Voiko joku täällä auttaa meitä?"
Kuulin kaukaa jonkun huudon: "Menkää kirkkoon!"
Soitin heti ensimmäisenä äidilleni, mutta puhelin ei enää hälyttänyt.
Äiti sanoi olleensa pelastusveneessä, joten hänen oli oltava siellä jossain.
Aloimme etsiä häntä ja Luisaa.
Saarella oli paljon ihmisiä, ja tuntui mahdottomalta löytää ketään.
Kävimme jokaisessa liikkeessä. Kävimme kirkossa.
Miehistö ei vieläkään tiedä mitään, ja laiva uppoaa yhä.
He eivät tiedä, onko laivassa yhä ihmisiä.
Löysimme pienen nurkan kirkosta.
Kaikki olivat todella huolissaan, peloissaan ja kylmissään.
Löysin lämpöpeitteitä. Sain tuotua ne takaisin kirkkoon.
Muistan yhä, kuinka ihmiset huusivat perheenjäsenten nimiä vailla vastausta.
Judy!
Steve!
Kathy!
Etsimme äitiä kaikkialta. Lopulta vain jäin seisomaan -
laivaa katsovien ihmisten viereen,
koska ajattelin, ettei hänen veneensä ollut vielä saapunut.
Ajan kuluessa -
huomasimme laivan kallistuvan yhä enemmän.
Tämä on suoraan kuin Titanicista. Täysin.
Sieltä katsottuna näky oli todella pelottava.
Laivassa näkyi ihmisiä, jotka heiluttivat käsiään.
He anelivat apua.
Se oli kamala näky.
Vaikka tiesi olevansa turvassa,
muiden ihmisten tiesi olevan yhä loukussa laivassa.
Näimme käytävän, joka kulki laivan halki toisella laidalla olevalle kaiteelle.
Se oli selvä reitti, joka johtaisi laivan toiselle laidalle.
Käytävä oli kuin 60-metrinen liukumäki.
Tiesimme, että kun olisimme istualtamme, emme pääsisi enää jaloillemme.
Laiva liikkui yhä paljon.
Jokaisesta puolen asteen liikkeestä uusi huonekalu syöksyi käytävää pitkin.
Lila oli yhä kiinni minussa, ja pidin häntä rintaani vasten.
Liu'uin koko matkan alas.
Kierimme kömpelösti, syöksyimme selällämme pitkin käytävää.
Huonekaluja ja tavaraa oli ympärillämme. Liu'uimme kai noin 30 km/h nopeudella.
Tunsin tärähdyksen. Lila kolautti päänsä johonkin.
"Voi luoja, hän löi päänsä todella kovaa. Onko hän kunnossa?"
Luulin, ettei hän selviäisi siitä.
Muistan, kun hän kertoi minulle siitä käytävän alapäässä.
Hän sanoi sen melkein kuin tunnustuksen. "Lila löi päänsä tosi kovaa."
Muistan tuskan hänen kasvoillaan.
Minä vain tarkistin, miten Lila voi, että hän itki.
"Hän on kunnossa. Jatketaan matkaa."
Kun tulin tajuihini, tarkistin nopeasti kuntoni.
Tajusin, että jalkani oli murtunut.
Vilkuilin ympärilleni ja huomasin olevani ravintolassa.
Aloin huutaa apua, mutta kukaan ei tietenkään kuullut minua.
Vieressäni oli paistinpannu.
Nappasin pannun ja yritin hakata sitä lattiaan.
Kun olimme loukussa ovensuussa vitoskannella, kuulin koputusta.
Se ei ollut mekaanista koputusta.
Tuntui siltä kuin ihmiset olisivat yrittäneet kertoa sijaintinsa,
mutta emme mitenkään päässeet heidän luokseen.
Kun pääsimme matalalla olevalle laidalle, näimme veden.
Olimme vihdoin lähellä.
Yritimme kiinnittää pelastusveneiden huomion. Ehkä he kuulisivat meidät.
Näin pelastusveneen ja ihmisten kasvoja.
Katsoin erästä naista silmiin. Katseemme kohtasivat vain hetkeksi.
Nostin Lilan ilmaan ja sanoin: "Bambino. Ottakaa lapseni."
Hän vain pudisti päätään.
Hän olisi kai halunnut auttaa, mutta ei voinut.
Tässä vaiheessa olin henkisesti täysin murtunut.
Rukoilin paljon mielessäni.
Huomasimme yhtäkkiä pari tyhjää pelastusvenettä,
jotka pyörivät laivan ympärillä.
Näimme elonmerkkejä.
Ryhdyimme heti toimeen.
Ajattelimme, että pelastusveneet tulivat hakemaan lisää ihmisiä.
Kun saimme pelastusveneen kapteenin huomaamaan meidät,
hän yritti päästä aukolle, jolla seisoimme.
Tuntui siltä kuin olisimme odottaneet ikuisuuden.
Koko tämän ajan laiva kallistui hitaasti yhä enemmän.
Oli kuin jokainen minuutti olisi voinut olla viimeinen.
Pelastusveneet olivat muutaman metrin päässä allamme.
Meri oli myrskyinen, joten vene kolahteli vasten laivan kylkeä.
Pelastusveneeseen pääseminen oli jo itsessään riski.
Jotenkin me kuitenkin pääsimme veneeseen.
Olimme helpottuneita.
Ajoimme heti pois laivan alta.
Katsoimme pelastusveneen aukosta emmekä nähneet taivasta.
Yläpuolellamme näkyi vain laivan kylki.
Lila oli hiljentynyt.
Pidin häntä sylissäni ja toivoin, että hän oli kunnossa,
ettei hän loukkaantunut.
Tunsin olevani yksin, ettei kukaan tulisi pelastamaan meitä.
Sitten aloimme kuulla helikoptereita yläpuolellamme,
mutta laiva peitti meidät kuin sateenvarjo.
He eivät nähneet meitä.
En päässyt alas vedenpintaan, en päässyt takaisin laivaan.
Olimme uppoamassa.
Sillä hetkellä elämäni pieni filmi alkoi pyöriä silmieni edessä.
Muistin isäni sanoneen,
että lasten ei pitäisi kuolla ennen vanhempiaan.
Silloin taistelutahtoni heräsi.
Minun oli keksittävä tapa selvitä.
Aloin miettiä, miten he voisivat nähdä meidät.
Sitten muistin, että taskussani oli taskulamppu.
En osaa morsettaa,
mutta aloin vilkuttaa valoa edessämme olevalle veneelle.
Pelastusyksikkö India Mike Alpha.
Kerro, India Mike Alpha.
Näemme jonkun signaalin. Autamme heitä.
Selvä, hienoa.
Yhtäkkiä mies leijui alas kuin James Bond.
Nousimme helikopteriin.
Sitten he laskeutuivat yksi kerrallaan hakemaan neljä muuta.
Selvä, hyvä.
Kolme hyvässä kunnossa olevaa henkilöä viedään Grosseton lentokentälle,
jossa ihmiset odottavat ensiapua.
Kun lensimme pois,
näin kaiken rakastamani, koko todellisuuteni katoavan.
Mutta olin elossa.
ROOMA
Oli myöhäinen perjantai-ilta.
Somesyötteeni oli täynnä julkaisuja matkustajilta,
jotka olivat risteilyaluksella Giglio-saaren lähellä Toscanassa.
Tiesin, että saisin tietää asioiden todellisen laidan -
vain menemällä paikan päälle.
Ihmisiä täynnä oleva risteilyalus ajoi karille ja kaatui.
Matkustajat kuvailivat tilanteen olleen kuin Titanicissa.
Jopa 70 ihmistä saattaa olla kateissa.
Saavuin Gigliolle seuraavana aamuna noin kello 6.30.
ROOMAN KIRJEENVAIHTAJA, CNN
LAUANTAI 14. TAMMIKUUTA
En unohda koskaan sitä, kun näin Costa Concordian.
Oli vaikea olla vain tuijottamatta valtavaa kivenjärkälettä,
joka työntyi ulos sen pohjasta.
Työnäni oli selvittää, miten ihmeessä tämä tapahtui.
Italialainen risteilyalus ajoi karille Toscanan rannikolla.
Se tulee mieleen joka kerta, kun nousee lentokoneeseen tai laivaan.
"Mitä, jos jokin menee pieleen?"
No, nyt meni.
Alus on todella matalassa vedessä,
mutta laivan koon ja erittäin karikkoisen alueen takia -
paikalla on kymmeniä Italian rannikkovartioston sukeltajia -
tutkimassa ympäristöä ja laivan sisustaa löytääkseen selviytyjiä.
Olen palokunnan sukeltaja ja erikoistunut luolasukellukseen.
Kaksi sukellusta, 40 minuuttia kukin. Operaation kokonaiskesto on kaksi tuntia.
Oli äitini syntymäpäivä, ja ajattelin,
että minun pitäisi olla ravintolassa laulamassa hänelle syntymäpäivälaulua.
Mutta olin Gigliolla.
Istuin maassa ja mietin, missä hän oli.
Kysyin itseltäni, näkisinkö häntä enää koskaan.
Ajan kuluessa kylmässä vedessä… Oli tammikuu.
Mahdollisuus selviytyä laskee selvästi 24 tunnin jälkeen.
Selvä.
Irrottakaa.
Kaikki hyvin!
Se oli suunnattoman pelottavaa,
koska oli olemassa riski, että päätyisimme itse meren pohjaan -
tämän jättimäisen laivan sisällä ja muuttuisimme pelastajista uhreiksi.
Kaikki irtotavarat olivat nyt muuttuneet esteiksi.
Siellä oli johtoja, teräviä reunoja.
Kaikki nämä asiat asettivat sukeltajat vaaraan.
SUNNUNTAI 15. TAMMIKUUTA
Koitti vihdoin aamu ja oli valoisaa.
Olin yhä ravintolassa.
Kuluvat tunnit toivat mukanaan hypotermian.
Jos olisin joutunut vielä viettämään yön siellä…
En ollut varma, selviäisinkö seuraavaan aamuun asti.
Ajattelin,
että jos selviäisin tästä tilanteesta,
voisin alkaa miettiä perheen perustamista.
Ajattelin sen ehkä olleen asia, joka elämästäni puuttui.
Emme olleet nukkuneet 48 tuntiin.
Pakettiauton ovi avautui,
ja pomoni sanoi: "Yksi on vielä pelastettava. Mennään."
Hotellinjohtaja Manrico Giampedroni.
Usea silminnäkijä oli nähnyt hänet viimeksi -
pelastamassa ihmisiä laivan ravintola-alueella.
Kollegani kävivät läpi laivaa -
huutaen ja eloonjääneitä etsien.
"Palokunta! Onko siellä joku?
Onko siellä joku, joka kuulee minut?"
Yhdessä vaiheessa joku vastasi.
Rauhassa vain. Älkää hätäilkö.
Olimme puristautuneet käytäväverkoston syvyyksiin,
jossa ei ollut luonnonvaloa.
Valo ei päässyt sinne. Olimme tavallaan kuin luolassa.
Selvä, tuo on hyvä. Hitaasti.
Hitaasti. Hyvä.
Hitaasti.
Sillä lailla!
Sitten näin etsimämme henkilön.
Kysyin hänen nimeään. "Mikä nimesi on?"
Mies vastasi: "Manrico. Manrico Giampedroni."
Hän sanoi: "Hei, olen Francesco.
Yksi pelastajistasi."
Hän sanoi: "Älä huoli.
Me viemme sinut ulos."
Itken yhä 13 vuoden jälkeenkin.
Uskomatonta.
Katastrofien aikaan näyttää aina tapahtuvan ihmeitä.
Tällä kertaa sen koki laivaan jäänyt miehistön jäsen,
jonka pelastajat löysivät hyttejä tutkien ja runkoa koputtaen.
Hän oli loukussa kaksi päivää jalka murtuneena.
Ajattelitko, ettet selviä? -Kyllä.
Kun olin yksin ravintolassa. Kyllä.
Järkytyksen, paniikin ja kaaoksen jälkeen saapuvat helpotuksen kyyneleet.
Tanssija Rose Metcalf oli yksi viimeisistä uppoavasta laivasta pelastetuista.
Muut, mukaan lukien Nick Talley ystävineen, ovat myös turvassa.
Italialaiset perheet vapisivat ja ojensivat minulle lapsiaan.
"Ota lapseni. Laita hänet veneeseen."
Odotimme yli puolitoista tuntia ennen kuin pääsimme veneeseen.
Minun piti odottaa kaksi vuotta.
Äitini ruumis oli yksi viimeisenä löydetyistä.
Hänen ruumiinsa löytyminen ei lohduttanut minua lainkaan.
Costa Concordia tavallaan keskeytti elämäni.
Äiti oli koko maailmani,
ja minä olin hänen.
Mikä tämän kauniin lapsen nimi on?
Tämä tyttö on nimeltään Stefania. Kenen lapsi tämä on?
Toscanan rannikolla karille ajaneen risteilyaluksen kapteeni -
on viranomaisten hallussa.
Häntä tutkitaan kuolemantuottamuksesta ja laivan hylkäämisestä.
Nämä ovat kaksi vakavaa rikosta merioikeudessa.
32 ihmistä kuoli sinä yönä, mukaan lukien viisivuotias lapsi.
Onnettomuuden jälkeisinä päivinä -
Costan PR-tiimi oli ainoa lisätietoja tarjoava kanava.
He olivat selvästi jo päättäneet, kenen vika oli.
Syyttely kiihtyi tänä iltana,
kun laivan omistajat sanoivat kapteenin olevan syypää.
Uskomme, että kyseessä oli inhimillinen virhe.
COSTA CRUISESIN JOHTAJA
Kapteeni ei seurannut hyväksyttyä reittiä.
Yksi tarinan dramaattisimmista käänteistä tapahtui tammikuun 17. päivänä.
Paikallinen toimittaja löysi muistitikun hänen lukitsemattomasta autostaan.
Tämä tikku sisälsi keskustelun -
Livornon rannikkovartioston sekä kapteeni Schettinon välillä.
Keskustelu käytiin, kun Schettino sanoo jo lähteneensä laivasta.
RANNIKKOVARTIOSTO: Mitä teette, kapteeni? -SCHETTINO: Koordinoin pelastusta täältä.
RANNIKKOVARTIOSTO: Koordinoikaa sitä laivasta käsin! Kieltäydyttekö?
SCHETTINO: Ei, en kieltäydy.
RANNIKKOVARTIOSTO: Kieltäydyttekö menemästä laivaan?
Kertokaa, miksi ette mene laivaan.
Kun kuuli komentajan käskevän kapteeni Schettinoa palaamaan laivaan,
se jäi korviin soimaan.
RANNIKKOVARTIOSTO: Palatkaa laivaan. Tämä on käsky! Olette arvionne antanut.
Käskitte hylätä aluksen. Minä johdan nyt! Palatkaa laivaan!
Onko asia selvä? Ettekö kuule minua?
SCHETTINO: Palaan laivaan. -RANNIKKOVARTIOSTO: Menkää!
Kiistaton lopputulos oli se, että Schettino tuli tunnetuksi pelkurina.
Päästäkää minut läpi.
Kapteeni Francesco Schettino saapui aamulla oikeuteen -
samalla itsevarmuudella, jolla hän asteli laivansa kannella.
Kapteeni Francesco Schettinoa syytetään useasta kuolemantuottamuksesta -
sekä merikatastrofin aiheuttamisesta, jossa loukkaantui 150 henkilöä.
Oikeudenkäynti kesti vuosia,
ja se pidettiin teatterissa Grosseton kaupungissa.
Kävin jokaisessa kuulemisessa.
Syyttäjä syyttää katastrofista tiukasti kapteeni Schettinoa.
Syyttäjän mukaan hän oli törkeän huolimaton laivaa johtaessaan.
Kapteeni kuitenkin kiistää kaikki syytteet ja vaatii,
että muiden on jaettava vastuu tapahtuneesta.
Koko käsittely keskittyi kapteeni Schettinoon,
mutta monia meistä askarrutti se,
oliko kyseessä jokin mekaaninen vika vai ei.
Musta laatikko löydettiin pian onnettomuuden jälkeen,
mutta se oli viallinen.
Hetken aikaa näytti siltä, ettei ollut mitään keinoa selvittää,
mitä komentosillalla todella tapahtui onnettomuusyönä.
Olin nuori tietotekniikan tutkija vuonna 2012.
Sain kasan levyjä Costa Concordiasta.
Kaksi asiantuntijaa oli jo yrittänyt saada niiden tiedot purettua.
Molemmat olivat epäonnistuneet. Siitä tuli minulle pakkomielle.
Kehittämäni ohjelmisto kertoo kaiken, mitä silloin tapahtui.
KAPTEENI: Mihin osuimme?
KONEPÄÄLLIKKÖ: Virta on täysin poikki.
Costa Concordian hätägeneraattorissa oli vika sinä iltana.
Se käynnistyi ja sammui useita kertoja,
eikä se tuskin koskaan pystynyt yhdistämään itseään hätäkaapeleihin…
HÄTÄGENERAATTORI KANSI 11
…johtaakseen virtaa laitteille.
On mahdotonta tietää varmasti, kuinka laivassa olleet ihmiset kuolivat,
mutta tiedämme,
että ainakin kaksi pelastusvenettä laivan korkeammalla laidalla -
eivät toimineet generaattorivian vuoksi.
Siksi kyydissä olleiden piti jättää veneet -
ja yrittää löytää tiensä muihin veneisiin samalla neloskannella.
Tiedämme myös, että hätägeneraattorin vian takia -
hissit eivät toimineet.
KAPTEENI: Kolme, viisi, nolla. -RUORIMIES: Kolme, neljä, nolla.
KAPTEENI: Kolme, viisi, nolla. Tyyrpuuriin.
RUORIMIES: Selvä.
Kun synkronoin tiedot kirjoittamallani ohjelmistolla,
eräs asia yllätti minut suuresti. Juuri ennen onnettomuutta -
ruorimiehelle annetut käskyt ja hänen toimintansa olivat ristiriidassa.
KAPTEENI, KOMENTOSILTA: Tiukka paapuuriin. -RUORIMIES: Tiukka tyyrpuuriin.
KAPTEENI: Tiukka paapuuriin.
Kuulimme Schettinon antavan ohjeita,
ja ruorimies toimi täysin päinvastaisesti 13 sekunnin ajan.
Professori Bruno ja Paolo Nerin tekemä tutkimus osoitti myöhemmin,
että jos Schettinon käskyjä olisi seurattu oikein,
törmäys olisi ollut osittainen tai sitä ei olisi tapahtunut.
2000-luvun alussa risteilyala kasvoi räjähdysmäisesti,
ja italialainen Costa Cruises oli pulassa.
He eivät voineet vastata kilpailuun. He selvisivät markkinoilla vain -
myymällä itsensä amerikkalaiselle yhtiölle.
Costan laajentuessa heidän piti löytää henkilökuntaa -
ja kouluttaa heitä mahdollisimman nopeasti sekä tehokkaasti.
On tärkeää huomata, että Schettino oli itse kirjoittanut Costalle -
ja sanonut olevansa huolissaan nopeista ylennyksistä -
ja riittämättömästä koulutuksesta.
He eivät sopineet laivaan, jota hän halusi johtaa.
Tiedämme, että ruorimies oli ylennetty nopeasti tehtävään.
On selvää, että kun hänen kriisitilanteessa -
olisi pitänyt ymmärtää Schettinon käskyt, kielimuuri tuli heidän esteekseen.
On hyvin mahdollista, ettei hän ymmärtänyt kapteenin käskyjä.
11. HELMIKUUTA 2015 TUOMION ANTAMISPÄIVÄ
Italian kansan nimissä -
tuomioistuin toteaa Francesco Schettinon -
syylliseksi mainittuihin rikoksiin.
Tuomiona on 16 vuoden vankeusrangaistus sekä kuukauden kestävä aresti.
Costa Concordian kapteeni tuomittiin tänään kuolemantuottamuksesta -
ja aluksen hylkäämisestä 16 vuoden vankeuteen.
COSTA CRUISES SUOSTUI MAKSAMAAN MILJOONAN EURON SAKON.
YHTIÖ EI JOUTUNUT OIKEUTEEN.
VIISI MUUTAKIN TYÖNTEKIJÄÄ TUOMITTIIN. YKSI HEISTÄ OLI MANRICO GIAMPEDRONI.
HE EIVÄT SAANEET VANKILATUOMIOITA.
En aio enää koskaan työskennellä risteilyalalla.
Rukoilen, ettei kukaan joudu kokemaan samaa tilannetta.
Menetin kaikki rahani.
Opin kuitenkin, että elämä on rahaa tärkeämpää.
Aloitan siis jokaisen aamuni -
kiittämällä.
Opin paljon.
Nyt osaan uida.
Haluatko laulaa taas? Anna mennä.
Kaksi, kolme…
Kun pääsimme kotiin, olin aivan hajalla.
Minulla diagnosoitiin PTSD. Sain paniikkikohtauksia, näin painajaisia.
Olimme huolissamme Lilasta,
koska häntä oli koeteltu sekä fyysisesti että henkisesti.
Seurasimme häntä pari viikkoa varmistaaksemme, että kaikki oli hyvin.
Kappas vain kieltäsi. Mitä muita hassuja ilmeitä osaat?
Näin, mitä onnettomuus teki minulle, mutta Lila oli vuoden ikäinen.
Muistan, että puhuimme psykologien ja asiantuntijoiden kanssa.
Nähdään myöhemmin! Heippa! Pidä hauskaa!
Hei hei. -Hei hei.
Hänellä oli lopulta täysin tavallinen lapsuus.
Puhumme siitä usein.
Miksi Jumala päätti pelastaa meidät sinä yönä? Miksi olemme täällä?
Mitä meidän pitäisi tehdä meille annetulla ajalla?
Lilalla on oma elämänsä. Hän on elänyt kauniin elämän.
Selvisimme Jumalan armosta.
John, hän selvisi sinun ansiostasi.
Taistelin todella kovasti sinä yönä yrittäessäni pelastaa heidät.
En aina uskonut meidän selviävän.
Mutta onneksi selvisimme.
Kun mietin kulunutta vuosikymmentä… Olemme todella kiitollisia elämästämme.
Lila on tasapainoinen, jalat maassa oleva 15-vuotias.
Hän on mitä kaunein ballerina.
Hänellä on synnynnäinen intohimo tanssiin.
Hän on kaunis nuori nainen.
Maailma on hänelle avoin.
Lila muuttaa vielä maailmaa, koska hän selviytyi sinä yönä.
Pian paluumme jälkeen saimme tietää,
että Meghan oli raskaana.
Hän oli raskaana sinä yönä, kun taistelimme hengestämme.
Raskaus oli yksi suurimmista lahjoista, jonka olisin voinut saada.
Hassua on se, että ultraäänitutkimuksissa lapsen hedelmöittymishetkeksi -
arvioitiin onnettomuusyö.
Vakuutimme, ettei lasta pantu alulle silloin, mutta…
Nyt tiedätte, miksen ehtinyt pukea sitä paitaa.
Tekstitys: Vesa Puosi