Downloaded from YTS.BZ
‫ב-13 בינואר 2012,‬ ‫הקוסטה קונקורדיה פגעה בסלע‬
Official YIFY movies site: YTS.BZ
‫וטבעה כשעל סיפונה מעל 4,000 איש.‬
‫הסרט כולל קטעי ארכיון מייצגים,‬ ‫תרגום קולי של הודעות לנוסעים‬
‫ואת הקלטות הקופסה השחורה‬ ‫של הקוסטה קונקורדיה.‬
‫אבל נכנסים מים?‬
‫בטירוף. אני בדרך למטה.‬
‫לא יצאנו לחופשה מאז שנולדה לנו תינוקת.‬
‫אמרתי לג'ון שזה יהיה זמן טוב בשבילנו‬
‫לצאת לטיול המדהים הזה‬ ‫שדיברנו עליו כל כך הרבה זמן,‬
‫וזה היה עניין גדול בשבילנו.‬
‫בליל שישי ה-13, הייתי על הסיפון‬ ‫ארבעה חודשים כרקדנית.‬
‫לא היה לי מושג שמשהו עומד לקרות.‬
‫רגע אחד את חוגגת ומבלה עם המשפחה שלך.‬
‫וברגע הבא את פשוט שם,‬
‫חסרת אונים.‬
‫זה הרגיש כאילו האדמה נפתחה מתחת לרגלינו.‬
‫אנשים נאחזו בקירות ונאחזו זה בזה.‬
‫זה היה כמו סצנה מהטיטניק, לגמרי.‬
‫סיפורי פחד ובהלה‬ ‫מאוניית התענוגות קוסטה קונקורדיה.‬
‫בכנות,‬
‫חשבתם על זה בכל פעם‬ ‫שעליתם על מטוס או על אוניית תענוגות.‬
‫מה יקרה אם משהו ישתבש?‬
‫ובכן, זה קרה.‬
‫בכל פעם שעוצמים עיניים,‬ ‫רואים משהו מהלילה ההוא.‬
‫פשוט חוזרים לרגע הכי מפחיד‬
‫שחוויתם אי פעם עם המשפחה שלכם.‬
‫אלוהים, מה עשיתי?‬
‫- ספינה טרופה: סיוט בלב ים -‬
‫- ינואר 2012 -‬
‫היינו באירופה בעבר, אבל לא יחד.‬
‫זו הייתה החופשה הכי ארוכה ורחוקה שלנו יחד.‬
‫- ג'ון ומייגן‬ ‫נוסעים באונייה -‬
‫הבת שלנו, לילה, הייתה בת 14 חודשים,‬
‫אז הרגשנו שזו הזדמנות טובה‬ ‫לצאת לטיול גדול יחד.‬
‫אני די בטוחה שארזנו מזוודה‬ ‫של צעצועים, חיתולים, מגבונים,‬
‫כל מה שצריך. היה לנו כל כך הרבה ציוד.‬
‫נסענו לפריז, שווייץ, ונציה, ברצלונה.‬
‫בסופו של דבר, היינו אמורים לסיים בשיט.‬
‫כן, אני חושב שזה היה חלק גדול‬ ‫מהסיבה שבחרנו בחופשה הזאת.‬
‫צילמנו אינספור תמונות וסרטונים,‬
‫יצרנו המון זיכרונות מדהימים.‬
‫תמיד רציתי לנסוע לאיטליה.‬
‫זה היה בראש רשימת החלומות שלי,‬
‫אבל לא ידעתי שאני הולכת לשיט תענוגות.‬
‫- פטרישיה סנדובל וניקולס טליאפרו‬ ‫נוסעים באונייה -‬
‫לא סיפרתי לה על זה, רק על החלק של איטליה,‬
‫אבל ההפלגה הייתה אמורה להיות הפתעה מיוחדת.‬
‫היינו אז יחד כשלוש שנים.‬
‫הרעיון היה שבשלב מסוים‬ ‫אני אציע לה נישואים.‬
‫כשאתה מציע נישואים,‬
‫אתה רוצה את המקום הכי רומנטי שיש,‬
‫ובמסע הזה היו לא מעט מקומות לבחור מהם.‬
‫זה יהיה הרגע שבו הכול יתחבר.‬
‫היא לא תוכל לסרב, נכון,‬ ‫אם תבקש במקום המושלם?‬
‫כולם חושבים ככה, אם עושים את זה כמו שצריך.‬
‫כשהגעתי,‬
‫נדהמתי מכמה שהאונייה נראתה גדולה ועצומה.‬
‫הייתי בת 17.‬
‫אמא שלי רצתה לחגוג את יום הולדתה ה-50.‬
‫- סטפניה וינצ'נזי‬ ‫נוסעת באונייה -‬
‫היא הזמינה כרטיסים לי, לחבר שלי דאז‬
‫ולחברה הכי טובה שלה מילדות, לואיזה.‬
‫מאז שהייתי קטנה מאוד, עשינו הכול ביחד.‬
‫הייתי בת שבע בערך‬ ‫כשהיא אובחנה כחולה בסרטן.‬
‫אבל כמה חודשים לפני ההפלגה,‬
‫הסרטן שלה היה בנסיגה.‬
‫זו בהחלט הייתה עוד סיבה טובה‬ ‫לחגוג את יום ההולדת שלה.‬
‫הדבר הראשון שעשינו היה לחקור את האונייה.‬
‫ידעתי שזו תהיה‬ ‫האונייה הכי גדולה שראיתי אי פעם.‬
‫אני עדיין זוכר את הפעם הראשונה‬ ‫שעליתי על האונייה,‬
‫והייתי בהלם מכמה שהכול היה מפואר.‬
‫מאוד עשיר. נברשות בכל מקום.‬
‫נראה שהכול היה עשוי‬ ‫מזהב או מזכוכית או משיש.‬
‫מאוד בסגנון איטליה של פעם.‬
‫הכול היה נוצץ ומושלם.‬
‫לא ידעתי בדיוק איזה חדר אקבל‬ ‫כשעשיתי את ההזמנה.‬
‫באותה תקופה, השיט היה די יקר,‬
‫ואני הייתי סטודנט.‬
‫אבל הוא דאג שנקבל את החדר הכי טוב שיכולנו.‬
‫כל כך שמחתי, כי קיבלנו מרפסת ונוף יפהפה.‬
‫יצאנו למרפסת,‬
‫וניק הצביע ואמר,‬
‫"תראי, קומה או שתיים מתחתינו‬ ‫יש סירות הצלה."‬
‫סירות ההצלה.‬
‫וחשבתי, "אני אצלם את זה".‬
‫מעולם לא הייתי בשיט תענוגות,‬
‫וחשבתי, "אם יקרה משהו כמו בטיטניק…"‬
‫אמרתי, "זה לא יהיה כמו הטיטניק. יהיה נהדר.‬
‫"הפלגתי בעבר. זה יהיה נפלא.‬ ‫את תאהבי את זה."‬
‫- יום שישי, 13 בינואר -‬
‫ילדים, שלא תעזו. תתרחקו מכאן!‬
‫חבר צוות: נוסעים על הסיפון, 3208-3208.‬
‫צוות, 1023-1023.‬
‫כשהגענו לסיפון, זה היה די מדהים.‬
‫פגשנו מישהו ששאל אותנו‬
‫מה אנחנו רוצים לעשות בשאר השבוע.‬
‫קבענו יום ספא, וזה היה כל כך מרגש.‬
‫הכול קרה כל כך מהר.‬
‫רק הגענו לחדר. עכשיו אנחנו מסתובבים.‬
‫תוך כדי הליכה, אני מצלמת הכול.‬
‫אחד הדברים המדהימים בשיט‬
‫זה שהוא מספק לך הכול.‬
‫ולכן בשבילי, במיוחד כאמא טרייה,‬
‫זה ממש הקל עליי.‬
‫היו אינספור מסעדות מכל הסוגים,‬
‫תיאטראות, מופעים, קזינו.‬
‫הקושי היחיד הוא איך להעביר את הזמן‬
‫כשיש כל כך הרבה אפשרויות.‬
‫אני זוכרת בר גלידות‬ ‫שבו אפשר להכין סנדיי לבד,‬
‫והוא היה פתוח 24 שעות ביממה.‬
‫אפשר היה לאכול גלידה מתי שרוצים.‬
‫זה היה בתקופה‬ ‫ש"המתים המהלכים" הייתה פופולרית,‬
‫אז תמיד שיחקנו משחק.‬ ‫אם זומבים יתקפו, לאן תלכו,‬
‫ובאיזה נשק תשתמשו כדי להילחם או לברוח?‬
‫לאן תלך? תצא מכאן או משם?‬
‫ואם זה זומבי איטי,‬ ‫איפה הנשק שתוכל להשתמש בו כדי לעצור אותו?‬
‫כשהוא היה עושה לי את זה,‬
‫בפעם הראשונה אמרתי לו,‬ ‫"אני לא יודעת. לא ממש שמתי לב",‬
‫והוא אמר, "טעות!"‬
‫בדיוק. "פה פישלת. בדיוק פה."‬
‫ואז לאט לאט התחלתי לשים לב לסביבה שלי.‬
‫זה היה ערב יפה.‬
‫שמיים בהירים, קצת קר כי זה היה ינואר.‬
‫- מנריקו ג'יאמפדרוני‬ ‫מנהל מלון האונייה -‬
‫אבל ערב שקט, כמו כל ערב אחר.‬
‫עבדתי עם קוסטה במשך כ-43 שנים.‬
‫באונייה תמיד עובדים.‬
‫בחג המולד, בשנה החדשה,‬ ‫בפסחא, בשבת וביום ראשון.‬
‫הרגשתי יותר בבית על הסיפון מאשר בבית.‬
‫כ-800 איש עבדו תחתיי בקוסטה קונקורדיה.‬
‫אז בליל שישי ה-13 בינואר,‬
‫עבדתי על הסיפון ארבעה חודשים כרקדנית.‬ ‫בשלב הזה, זו הייתה עבודת חלומותיי.‬
‫- רוז מטקלף‬ ‫רקדנית באונייה -‬
‫זה היה גן עדן עלי אדמות.‬
‫זכיתי להכיר את העולם.‬ ‫הייתי בכושר הכי טוב בחיי.‬
‫היו לי חברים נהדרים.‬
‫זה היה קסום.‬
‫בשם הנהלת קוסטה וכל הצוות,‬
‫אני שמח וגאה לברך אתכם בהגיעכם לסיפון.‬
‫פגשתי את הקברניט סקטינו כמה פעמים.‬
‫הפעם הראשונה שפגשתי אותו‬ ‫הייתה במעלית של הצוות.‬
‫הדבר היחיד שידעתי עליו‬
‫היה שהוא קברניט חדש יחסית באונייה הזאת.‬
‫תיהנו מההפלגה.‬
‫פעם אחת אמא שלי באה לבקר על הסיפון,‬
‫והוא דיבר עם אמא שלי,‬
‫והוא אמר‬
‫שהוא הולך לדוג באי עם אחד מחבריו,‬
‫אבל לא לספר לאף אחד,‬
‫כי אסור לו לעשות את זה.‬
‫אז היה גם העניין הזה של…‬
‫"אה, הוא מנצל את המערכת."‬
‫באותו לילה, בסביבות תשע,‬ ‫הקברניט התקשר אליי.‬
‫כמה ימים קודם לכן,‬ ‫המלצר הראשי שאל את הקברניט‬
‫אם האונייה יכולה לבצע‬ ‫הצדעה בשיט ליד האי ג'יגליו.‬
‫כי גם אחותו וגם אמו גרות באי.‬
‫- הגשר -‬
‫הוא שאל אותי אם אני רוצה‬ ‫להצטרף אליו בגשר להפלגה ליד האי.‬
‫זה נשמע לי קצת לא שגרתי, כי‬
‫היה לילה, הכול היה חשוך,‬ ‫ולא היה הרבה מה לראות.‬
‫אבל זו הייתה החלטה של הקברניט,‬
‫אז צייתנו.‬
‫קברניט: הלו?‬
‫גשר: קברניט, זה צ'ירו, שישה מיילים.‬ ‫קברניט: שישה מיילים. טוב, יופי.‬
‫גשר: אנחנו כמעט באי ג'יגליו.‬
‫נגיע לשם ב-21:44.‬
‫באותו לילה, אני והחבר שלי, אנדראה,‬ ‫החלטנו לעלות לסיפון הבריכה.‬
‫כשפתחתי את הדלת,‬
‫הרגשתי בריזה רעננה.‬
‫הכול היה חשוך,‬
‫אבל כמה אורות האירו שם.‬
‫ניצוצות השתקפו על המים.‬
‫נשענתי החוצה. הסתכלתי על הים,‬
‫ואנדראה, שהיה מאחוריי, חיבק אותי.‬
‫הוא אמר, "זה מרגיש כמו בטיטניק".‬
‫באותו רגע, אני…‬
‫בעצם, אני…‬
‫הרגשתי קצת מוזר.‬
‫אבל זה מטורף, נכון?‬
‫אז פשוט…‬
‫השארתי את המחשבה הזאת מאחור.‬
‫ואז קיבלתי שיחת טלפון מאמא שלי.‬
‫היא אמרה, "אנחנו במסעדה.‬
‫"הם מתחילים להגיש את ארוחת הערב,‬ ‫אז בואו תצטרפו אלינו, בבקשה."‬
‫זו הייתה ארוחת ערב חשובה,‬
‫כי בחצות‬
‫זה יהיה יום ההולדת שלה.‬
‫באותו לילה, אכלנו ארוחת ערב נחמדה.‬
‫תגידי שלום לאבא?‬
‫אבל אחרי ארוחת הערב,‬ ‫עם לילה שהייתה בת שנה, הגיע הזמן לישון.‬
‫חזרנו לתא והרדמנו אותה.‬
‫עשינו את שגרת השינה המסורתית שלנו.‬
‫לבשתי פיג'מה.‬
‫יצאתי מהמקלחת בבוקסר, נכנסתי למיטה.‬
‫אני זוכרת שנשכבתי‬
‫ואמרתי בקול רם, "אני מותשת".‬
‫זה היה יום ארוך.‬
‫קברניט: אני לוקח פיקוד.‬
‫מה המהירות שלנו?‬
‫גשר: 15.3.‬
‫קברניט: תאיץ ל-16 קשר.‬
‫כשהתקרבנו לאי,‬ ‫ראיתי שאנחנו מתקרבים יותר מדי.‬
‫אז אמרתי את זה למלצר הראשי שעמד לידי.‬
‫אמרתי, "אני חושב שאנחנו קרובים מדי".‬
‫פתאום, החוף נראה בבירור.‬
‫באותו ערב הייתה לי ולחברים שלי‬ ‫הפסקה של חצי שעה.‬
‫יצאתי אז עם אחד הברמנים מפרו,‬
‫שעבד בבר לונדרה בצד האחורי של סיפון חמש,‬
‫באחורי האונייה. רציתי לראות אותו,‬
‫אז אמרתי לכולם,‬
‫"רוצים לשתות קפוצ'ינו בבר לונדרה?"‬
‫וכולם אמרו, "כן, קדימה".‬
‫קברניט: שלוש חמש אפס.‬
‫הגאי: שלוש ארבע אפס.‬
‫קברניט: שלוש חמש אפס. ימינה.‬
‫הגאי: בסדר.‬
‫קברניט: אחרת נעלה על הסלעים.‬
‫כשהאונייה התקרבה לאי,‬
‫מה שהפתיע אותי מאוד היה שהאונייה לא האטה.‬
‫באותו רגע התחלתי להילחץ.‬
‫קברניט: ימינה חזק.‬
‫הגאי: ימינה חזק.‬
‫מנריקו: הוא מנסה‬ ‫להעלות את האונייה על שרטון?‬
‫לעזאזל.‬
‫המלצר הראשי אמר, "לא, תראה,‬
‫"הקברניט יודע מה הוא עושה."‬
‫והוא לא סיים את המשפט.‬
‫שמעתי והרגשתי קול ורעידה.‬
‫זה היה מטריד מאוד שהחדר התחיל לזוז לאיטו.‬
‫הגוף שלי התכווץ,‬ ‫וידעתי שמשהו נורא לא בסדר.‬
‫שמענו קול חריקה חזק,‬
‫ואז הרעש השתנה מחריקה לרעש של גירוד,‬
‫וזה רעש נורא מפחיד לשמוע.‬
‫אתם יכולים לדמיין‬ ‫אלף צלחות נשברות בבת אחת?‬
‫- מאנוג' סינג‬ ‫שף באונייה -‬
‫נורא פחדתי כי הצליל היה ממש חזק.‬
‫וכל המים הרותחים מהמחבתות התחילו להישפך.‬
‫הייתי אחד מ-180 שפים.‬
‫אף אחד לא מבין מה קורה.‬
‫חשבתי שהים סוער ושיהיה בסדר.‬
‫ואחרי כמה שניות…‬
‫לא, משהו לא בסדר.‬
‫גשר: מה הוא עשה?‬
‫קברניט: סגרו את הדלתות האטומות למים מאחור.‬
‫גשר: סגרו את כל הדלתות האטומות למים מאחור.‬
‫קברניט: אלוהים, מה עשיתי?‬
‫כשהסתובבתי‬
‫וראיתי שהאונייה התנגשה בסלעים בצד שמאל,‬
‫אפשר היה לראות‬ ‫את המים נכנסים לגוף האונייה.‬
‫קברניט: אבל איפה פגענו?‬
‫מנריקו: בסלע. ועוד מעל למים.‬
‫קברניט: באמצע האונייה.‬
‫גשר: באמצע האונייה.‬
‫כולנו היינו בהלם ולא הצלחנו לזוז.‬
‫תירגעו.‬
‫לא, עדיף שתשבו.‬
‫לשבת?‬ ‫-לשבת?‬
‫כן.‬
‫כולם נלחצו.‬
‫הסתכלתי על אמא שלי, שישבה מולי.‬
‫היא הסתכלה עליי ואמרה, "זה בסדר.‬
‫"הכול בסדר."‬
‫היא ניסתה לעשות הכול‬
‫כדי לגרום לי להרגיש שלא קורה שום דבר רע,‬
‫אבל ידעתי שכן.‬
‫עמדנו שם, תוהים מה לעשות.‬
‫מהר מאוד הפסקתי להרגיש כל רגש,‬
‫והסתכלתי על ניקולס, והוא אמר,‬
‫"אנחנו צריכים לצאת מכאן,‬ ‫ואנחנו צריכים לצאת מכאן עכשיו."‬
‫הוא אמר, "שמעת את זה? הרגשת את זה?"‬
‫בהחלט הרגשתי פניקה,‬
‫והגוף שלי נכנס למצב של תגובה למשבר.‬
‫האשימו אותי שאני אדם חסר רגישות,‬
‫אבל באותו רגע‬ ‫זה היה עניין של הישרדות טהורה,‬
‫ולנסות להוציא את המשפחה שלי מהדבר הזה.‬
‫צעקתי למייגן. אמרתי,‬ ‫"קחי את התינוקת. חייבים ללכת".‬
‫כשראיתי אותו מגיב ככה,‬
‫מיד חשתי אימה.‬
‫הוצאתי את לילה מהעריסה באמצע שינה עמוקה.‬
‫לא לקחתי את המוצץ.‬
‫היא התחילה לבכות מיד.‬
‫זרקתי על עצמי ג'ינס, וזהו.‬
‫לא לבשתי חולצה.‬ ‫מייגן החזיקה את לילה בזרועותיה.‬
‫וברחנו החוצה.‬
‫ברגע שהתרחשה ההתנגשות,‬
‫המחשבה הראשונה שלי הייתה‬ ‫לרדת ולראות מה קרה שם למטה.‬
‫ובסמוך לחדר המכונות,‬
‫המהנדס הראשי יצא, כולו מבוהל ומפוחד.‬
‫הוא אמר לי שזו קטסטרופה למטה,‬ ‫מים נכנסים בעוצמה מלאה.‬
‫הרגשתי חסר אונים.‬
‫קברניט: תן לי לדבר עם המהנדס הראשי, בבקשה.‬
‫גשר: תנו לי את המהנדס הראשי.‬
‫הקברניט רוצה לדון בנוהלי חירום.‬
‫- חדר המנוע -‬
‫מהנדס ראשי: להפעיל את המשאבות!‬
‫גשר: קברניט, המהנדס הראשי על הקו.‬
‫קברניט: אבל נכנסים מים?‬
‫מהנדס ראשי: בטירוף. אני בדרך למטה.‬
‫קברניט: אבל איפה?‬
‫מהנדס ראשי: בצד שמאל, אני יורד לבדוק.‬
‫קברניט: אבל איפה בשמאל?‬
‫מהנדס ראשי: בחדר המנוע.‬
‫קברניט: אבל זה הרבה מים?‬
‫מהנדס ראשי: יש מים.‬
‫אי אפשר לרדת. נרד מהצד השני.‬
‫תן לי רגע. נפעיל את המשאבות.‬
‫אני אעדכן אותך, קברניט.‬
‫קברניט: בסדר, בסדר.‬
‫מהנדס ראשי: בוא הנה.‬ ‫תפעיל את משאבות החירום!‬
‫יש מים עד לסדנה.‬
‫- סיפון 0 -‬
‫קברניט: אז אנחנו טובעים? אני לא מבין.‬
‫פרצנו החוצה אל המסדרון.‬
‫חשבתי שהאונייה פשוט תתהפך לאט לאט,‬
‫ובראש שלי, זה היה מרוץ לסיפון סירות ההצלה.‬
‫אז התחלנו לרוץ במעלה המדרגות‬ ‫במהירות האפשרית,‬
‫מייגן והתינוקת מאחוריי.‬
‫האדרנלין התחיל לזרום. הפניקה תקפה.‬
‫לילה בכתה כל הזמן.‬
‫עלינו במדרגות שתיים-שתיים.‬ ‫החזקתי את התינוקת וניסיתי לעמוד בקצב.‬
‫היה לי קשה.‬
‫הרגשתי בחילה.‬
‫"אני חושבת שאני עומדת להקיא."‬
‫ג'ון אמר, "תקיאי ותמשיכי לרוץ.‬
‫"אל תעצרי. תמשיכי."‬
‫הגענו לסיפון בקומה הרביעית,‬ ‫שם נמצאות סירות ההצלה.‬
‫היה שם זוג שחילק חגורות הצלה לכולם.‬
‫בשלב הזה היו שם רק כמה אנשים,‬
‫והייתה תחושת חרדה‬
‫כי אף אחד לא נתן לנו מידע.‬
‫אף אחד לא הנחה אותנו מה לעשות.‬
‫ואז האורות כבו.‬
‫היה חושך מוחלט.‬
‫פתאום לא הייתי עם מייגן ולילה.‬
‫אני לא יודע אם זה היה 3 מדרגות או 13,‬
‫אבל הן לא היו לידי.‬
‫פחדתי,‬
‫ואני זוכרת שצעקתי לו.‬
‫"ג'ון!"‬
‫צעקנו, הלכנו בעקבות הקולות זה של זה.‬
‫זה הרגיש כמו נצח.‬
‫כשנפגשנו שוב, אני זוכר שאמרתי,‬
‫"תחזיקי בג'ינס שלי ואל תעזבי."‬
‫החזקתי את לילה בזרועותיי‬ ‫והמשכתי לעלות שתי מדרגות בכל פעם.‬
‫המהנדס הראשי הגיע איתי לגשר.‬
‫יחד עם הקברניט,‬ ‫הם פותחים את תוכניות האונייה‬
‫ומנסים להבין מה הנזק שהאונייה באמת ספגה.‬
‫קברניט:‬ ‫אני רק צריך לדעת איפה הסלע המזוין הזה היה.‬
‫לא הייתה אזעקה.‬
‫על הגשר, כמעט לא שמעו את רעש ההתנגשות…‬
‫- מסעדת מילאנו‬ ‫סיפון 3 -‬
‫בעוד שהאנשים שהיו במסעדה בחלק האחורי‬
‫הרגישו את מלוא עוצמת ההתנגשות.‬
‫גשר: גשר.‬
‫- בר לונדרה‬ ‫סיפון 5 -‬
‫כן, זה חוסה מבר לונדרה.‬
‫אפשר בבקשה להודיע‬
‫שהכול בשליטה, שהכול בסדר?‬
‫הנוסעים מתחילים להילחץ.‬
‫אפשר להוציא הודעה בינתיים.‬
‫נגיד שהייתה הפסקת חשמל.‬
‫גשר: בסדר, קדימה. הפסקת חשמל.‬
‫גבירותיי ורבותיי, שימו לב, בבקשה.‬
‫אני מדבר בשם הקברניט.‬
‫אנחנו חווים כעת הפסקת חשמל‬ ‫בשל תקלה חשמלית.‬
‫בשלב זה, המצב בשליטה,‬
‫והטכנאים שלנו עובדים כדי לפתור את הבעיה.‬
‫נמסור לכם מידע נוסף כשיהיה זמין.‬
‫הם המשיכו לומר דברים כמו,‬ ‫"אל תדאגו, הכול בסדר.‬
‫"תחזרו לחדרים."‬ ‫-"תחזרו לחדרים."‬
‫מסרנו הודעה בשם הקברניט.‬
‫אנא חזרו לתאים שלכם.‬
‫כל הזמן חשבתי, "אני לא אחזור לחדר שלי".‬
‫בשום פנים ואופן, אין מצב.‬ ‫-אין מצב.‬
‫אני לא בטוח שהייתי מצליח‬ ‫למצוא את החדר שלי בשלב הזה.‬
‫כשירדתי למטה, ראיתי‬ ‫שהנוסעים היו מאוד מפוחדים‬
‫והם שאלו אותי מה קרה.‬
‫ולא רציתי לסתור את מה שהקברניט אמר,‬
‫אז לא יכולתי לתת להם גרסה אחרת,‬ ‫כי זה רק היה גורם לנזק נוסף.‬
‫חוסר היכולת לפעול. זו הבעיה.‬
‫- סיפון 0 -‬
‫אנחנו לא יודעים מה קורה.‬
‫אנחנו מאמינים לכל הודעה ששמענו.‬
‫שמענו שיש תקלה קטנה.‬
‫הקברניט, מה שהוא אומר, זו המילה האחרונה.‬
‫ושמעתי את השף אומר, "שאף אחד לא יזוז.‬
‫"פשוט תישארו איפה שאתם‬
‫"ותהיו מוכנים לארוחת הערב."‬
‫הרגיש שעבר הרבה זמן עד שהאורות נדלקו שוב.‬
‫עדיין רצנו במדרגות.‬
‫ולבסוף יצאנו לסיפון שבו היו סירות ההצלה.‬
‫- סיפון 4 -‬
‫מאות אנשים עמדו שם כתף אל כתף.‬
‫נתקלנו בקיר של פניקה.‬
‫אנשים צעקו, התווכחו,‬ ‫ניסו להחליט מה לעשות, מה קורה.‬
‫כל איש צוות אמר,‬
‫"יש תקלה או בעיה חשמלית. אנחנו לא מתפנים."‬
‫לילה בזרועותיי, עדיין בוכה.‬
‫הייתי אמא חדשה,‬
‫ולכן אובדן השליטה והיעדר היכולת לעזור לה…‬
‫התמקדתי בעיקר בלנחם את הבת שלי.‬
‫היה קשה מאוד לשמוע ולראות את מייגן מתקשה.‬
‫ובשלב הזה אני זוכרת שהבטתי לג'ון בעיניים‬
‫ואמרתי, "אני רוצה לרדת מהאונייה".‬
‫גשר: יש שניים כרגע, נכון? שני תאים מוצפים.‬
‫בשלב האינסופי הזה של בלבול כללי,‬
‫הקברניט היה לעיתים קרובות בטלפון‬ ‫עם מתאם המשברים של החברה.‬
‫הקברניט למתאם המשברים:‬ ‫בגדול, התאים מוצפים. פישלתי, בסדר?‬
‫כל האונייה מוצפת, אבל אנחנו לא טובעים.‬ ‫אנחנו לא טובעים.‬
‫עוד מעט אני אטיל עוגן. נעגון כאן,‬
‫ואז נצטרך לגרור את האונייה,‬ ‫שמישהו ייקח אותנו.‬
‫לדעתי הם לא אמרו את האמת כי‬
‫הקברניט היה לגמרי בפניקה.‬
‫הוא לא הבין מה קרה.‬
‫- מסעדת מילאנו‬ ‫סיפון 4 -‬
‫במסעדה,‬
‫הסתכלנו על אנשי הצוות‬ ‫כדי לקבל הנחיות מה לעשות,‬
‫אבל הם נראו מבוהלים.‬
‫בסופו של דבר,‬ ‫המלצרים אמרו לנו להגיע לסיפון הבריכה.‬
‫כולם מיהרו‬
‫כי כולם היו בפניקה.‬
‫צאו מהצד השני, בבקשה. צאו מהצד השני.‬
‫היו הרבה צלחות וכוסות שבורות על הרצפה,‬
‫והיינו לבושים לארוחת הערב,‬
‫אז נעלנו נעלי עקב.‬
‫אבל בסוף הגענו לסיפון הבריכה,‬
‫ואני זוכרת שהסתכלתי החוצה מהחלונות.‬
‫ראיתי את האי ג'יגליו.‬
‫תראו, הנה החוף. אין בעיה.‬
‫תראי, אליצ'ה, תראי את היבשה. הגענו!‬
‫ראינו את האורות.‬
‫ראינו את הנמל.‬
‫אז אמרתי, "אה, בסדר, אנחנו ממש ליד היבשה,‬
‫"אז זה בסדר. הכול יהיה בסדר."‬
‫הרבה אנשים נרגעו,‬
‫וזו הייתה הבעיה.‬
‫הורדנו את ההגנות שלנו.‬
‫מהנדס ראשי: תפעילו את הדיזל!‬ ‫גשר: אין לנו חשמל.‬
‫מהנדס ראשי: התנעת הדיזל לא תלויה בשום דבר.‬
‫איבדנו הכול כאן.‬
‫לוח החשמל, הכול.‬
‫הדיזל לא נדלק.‬
‫אני אבדוק למעלה למה הוא לא נדלק.‬
‫היו שלושה שפים‬
‫שנתקעו במעלית.‬
‫הם צעקו ודפקו על דלת המעלית.‬
‫הלכנו לשם ארבעה אנשים.‬
‫ופתחנו את הדלת בכוח והוצאנו אותם.‬
‫- בר לונדרה‬ ‫סיפון 5 -‬
‫באחורי סיפון 5, האונייה נטתה יותר ויותר.‬
‫אני זוכרת שחשבתי לעצמי,‬ ‫"אני לא יכולה להישאר כאן.‬
‫"אני חייבת לרדת מהאונייה."‬
‫כשצעדתי לאורך המסדרון,‬ ‫ראיתי את הממונה עליי.‬
‫היא ראתה אותי ואמרה, "לאן את הולכת?"‬
‫אמרתי, "לעמדת ההתכנסות שלי".‬
‫היא אמרה, "לא, את לא.‬
‫"תחזרי לטרקלין ותבדרי את הנוסעים."‬
‫לא האמנתי למה ששמעתי,‬
‫ואמרתי, "אני מתפטרת".‬
‫הלכתי ישר לעמדת ההתכנסות שלי.‬
‫לא חיכיתי לשום קוד, שום אות,‬
‫שום קריאת מצוקה, כלום.‬
‫הייתי בסיפון 4, בחזית האונייה.‬
‫אנחנו, אנשי הצוות,‬
‫היינו באזור נפרד לחלוטין.‬
‫הקצין הבכיר שלי היה אמור להגיע,‬
‫אבל כשהוא הגיע,‬
‫זה היה כמו לראות רוח רפאים.‬ ‫הוא היה חיוור לגמרי.‬
‫לא היה לו כלום מאחורי העיניים.‬ ‫הרגשתי שאני מסתכלת על זומבי.‬
‫הוא לבש את חליפת המהנדס שלו,‬
‫שזה כמו ואנזי או בייביגרו.‬
‫זה מין אוברול, והוא היה ספוג במים.‬
‫כשהוא הגיע, הוא לא הצליח לתקשר.‬
‫באותו רגע חשבתי,‬
‫"אוקיי, אין לנו מנהיגות.‬
‫"זה נופל עליי."‬
‫אני על הגשר, ואני אומר לקצינים,‬
‫"תראו, האונייה כבר נוטה ב-20 מעלות."‬
‫אז הייתה צריכה להידלק להם נורה בראש,‬
‫כי זה התפקיד שלהם,‬ ‫והם צריכים לדעת שככל שהאונייה נוטה,‬
‫כך היציבות שלה נפגעת.‬
‫מפלס המים התקרב יותר ויותר‬ ‫למקום שבו היינו.‬
‫מה שנראה כל כך רחוק מסירות ההצלה‬
‫התקרב יותר ויותר למקום שבו היינו,‬
‫והתחלתי להיכנס לפניקה ולפחד,‬
‫והתחלתי להקליט כל מה שיכולתי.‬
‫אנשים נאחזו בצד‬
‫כדי לא להחליק לצד של האונייה.‬
‫אף אחד לא אומר לנו מה לעשות,‬
‫ואז ניקולס אמר…‬
‫"האונייה טובעת. אנחנו חייבים לרדת."‬
‫רגע. בעלה.‬
‫אז פתחנו את סירת ההצלה, וכשנכנסנו,‬
‫התחלנו להסתכל‬ ‫על מערכת הגלגלות ועל המנועים.‬
‫דוחפים אותי!‬
‫ואז ראינו מישהו שנראה כמו טבח,‬
‫והוא לבש אפוד הצלה.‬
‫הוא בא ואומר לנו,‬
‫"אסור לכם לגעת בכל זה."‬
‫הוא סוגר את השער.‬
‫צוות: היי, אחד אחד.‬ ‫ניק: רגע, מה אתה רוצה להגיד?‬
‫אני מתחיל להרים את הקול. "זה לא הגיוני.‬
‫"אנחנו צריכים לרדת מהאונייה."‬
‫והתחלנו להילחץ.‬
‫היה ברור מאוד‬
‫שזו לא רק הפסקת חשמל,‬
‫שהנוסעים הפסיקו להאמין לזה‬
‫והתחילו להתקשר למשטרה.‬
‫משטרה: השוטר גרוסטו.‬ ‫נוסע: תקשיב, התקשרתי לפני רגע.‬
‫האונייה נוטה יותר ויותר.‬
‫יש הרבה ילדים על הסיפון.‬
‫משטרה: בוא נישאר רגועים. אנחנו מטפלים בזה.‬
‫משטרה: השוטר גרוסטו, הלו.‬
‫נוסעת: שלום, אני על ספינה של קוסטה קרוז.‬ ‫הקוסטה קונקורדיה.‬
‫משטרה: כן, גברתי, אנחנו מודעים למצב.‬
‫נוסעת: האונייה ממשיכה לנטות יותר ויותר,‬
‫ולא אומרים לנו כלום.‬
‫יש לי שני תינוקות קטנים,‬ ‫ובכנות, אני לא יודעת מה לעשות.‬
‫- 22:25‬ ‫40 דקות אחרי ההתנגשות -‬
‫משמר החופים בליבורנו, קוסטה קונקורדיה.‬ ‫אנחנו מקשיבים.‬
‫משמר החופים: ערב טוב, קוסטה קונקורדיה.‬ ‫תוכלו לומר לי אם יש בעיות על הסיפון?‬
‫גשר: כן, נכון.‬
‫יש הפסקת חשמל, ואנחנו בודקים את המצב.‬
‫משמר החופים: אתם זקוקים לעזרה,‬
‫או שבינתיים אתם פשוט נשארים‬ ‫באזור האי ג'יגליו?‬
‫כן, נכון. אנחנו נשארים באזור הזה.‬ ‫-בסדר.‬
‫הם אמרו שהייתה הפסקת חשמל,‬
‫אבל הם לא אמרו להם את האמת על המצב.‬
‫הקברניט כנראה רצה "לפטור את עצמו"‬
‫ממה שקרה.‬
‫וזה מאוד לא בסדר, לדעתי.‬
‫איזה שף הגיע ואמר,‬
‫"אתם יודעים מה? קרה משהו גדול,‬
‫"וסיפון ג' דולף."‬
‫כשהוא אמר שסיפון ג' דולף, שכחתי הכול.‬
‫רצתי למטה,‬
‫כי בכל פעם שקיבלתי משכורת,‬
‫נהגתי לשמור את הכסף מתחת למיטה.‬
‫הייתי שקוע בחובות.‬
‫הכנסתי את המשפחה שלי לצרות.‬
‫כל יום חשבתי על להשיג מספיק כסף‬ ‫כדי לשלם את כל החובות שלי.‬
‫כל העבודה הקשה שלי, כל מה שחסכתי,‬
‫מתחת למיטה שלי.‬
‫אז הייתי חייב לקחת את הכסף שלי,‬
‫שהיה בתא שלי בסיפון ב'.‬
‫- סיפון ב'‬ ‫סיפון ג' -‬
‫ראיתי את קצין הביטחון הראשי עומד שם,‬
‫והוא עצר אותי ואמר,‬
‫"אסור לך להיכנס לסיפון ב'."‬
‫הוא אמר, "אסור לאף אחד להיכנס לאזור הזה".‬
‫אמרתי, "אבל יש לי דברים חשובים לקחת".‬
‫הוא אמר, "אין דבר חשוב יותר מהחיים שלך".‬
‫הוא צדק.‬
‫אני חייב להגיע לסירת ההצלה שלי.‬
‫משמר החופים:‬ ‫קוסטה, תוכלו לעדכן אותנו במצב?‬
‫גשר: כן, משמר החופים של ליבורנו,‬ ‫אנחנו מעריכים את מצב הדליפה.‬
‫משמר החופים:‬ ‫אז זו לא רק הפסקת חשמל. יש גם דליפה?‬
‫גשר: כן, יש לנו דליפה. כן, יש לנו דליפה.‬
‫משמר החופים: איזה סוג של סיוע אתם צריכים?‬
‫גשר: אנחנו מבקשים סיוע של ספינת גרר,‬
‫וכל הנוסעים כבר בחגורות ההצלה.‬
‫משמר החופים: יש נפגעים?‬
‫ומה הסיבה לדליפה?‬
‫גשר: אין נפגעים בגלל הדליפה. אין נפגעים.‬
‫- 22:32‬ ‫47 דקות לאחר ההתנגשות -‬
‫בגשר יש הרבה בלגן.‬
‫הקצינים האחרים נותרו ללא מילים.‬ ‫הם לא יודעים מה לעשות.‬
‫ובשלב הזה, הם לחצו על כפתור החירום הכללי,‬
‫והצופרים הופעלו.‬
‫פתאום שמענו את צפירת האזעקה הראשונה.‬
‫באותו רגע, כולם השתתקו.‬
‫שמענו צפירה אחת ואז צפירה שנייה.‬
‫ובשלב הזה, אני חושבת,‬
‫די, באמת? זה מה שחיכינו לו כל הלילה.‬
‫זה היה כנראה אחד הרגעים‬ ‫המכוערים ביותר בערב,‬
‫כי מאות אנשים פשוט נלחמו‬ ‫כדי לדחוף זה את זה‬
‫ולהפיל זה את זה כדי להגיע לרפסודות ההצלה.‬
‫היי!‬
‫אנשים בגיל של אבא שלי דחפו אותי.‬
‫גבירותיי ורבותיי, נא לשים לב.‬
‫אנא שמרו על קור רוח‬ ‫והגיעו לעמדת ההתכנסות שלכם בסיפון 4.‬
‫באונייה שוררת מנטליות צבאית.‬
‫ההיררכיה חשובה. לכל אחד יש תפקיד.‬
‫למה לקח להם 45 דקות‬ ‫להכריז על מצב חירום כללי?‬
‫אני חושב שהקברניט רצה לראות‬ ‫איך המצב מתפתח.‬
‫לדעתי, היה צריך להשמיע את האזעקה‬ ‫לא יאוחר מחמש דקות אחרי הפגיעה.‬
‫ירדתי לסיפון 4‬
‫כדי לנסות להציל כמה שיותר אנשים‬
‫ולהוביל את פעולות החילוץ.‬
‫האונייה נטתה,‬
‫ואמא שלי התחילה להתקשות עם העקבים שלה.‬
‫היא אחזה בידי בחוזקה‬
‫ואמרה, "אל תעזבי אותי".‬
‫באותו רגע,‬
‫בלי לומר מילה,‬
‫הסתכלנו זה על זה וידענו מה עלינו לעשות.‬
‫ניק: אחד אחד, אחד אחד.‬
‫פטי: תביאו את הילדים, קדימה, קדימה.‬ ‫אתה, אתה, אתה.‬
‫והתחלנו להכניס אנשים לסירת ההצלה.‬
‫אתה אף פעם לא יכול לדעת איזה מין אדם אתה,‬
‫מהבורחים או מהנלחמים.‬
‫אי אפשר לדעת אם תהיה האדם הזה‬
‫שיעמוד שם בלי לזוז‬
‫או זה שייכנס לפעולה.‬
‫פטי: את, את.‬
‫משטרה: קרביניירי.‬
‫נוסע: אנחנו טובחים זה בזה כמו כבשים.‬ ‫בבקשה, שלחו מישהו!‬
‫תביאו את הילדים הנה.‬
‫סירת הצלה יכולה להכיל רק 150 איש,‬
‫אז צריך לוודא שיש רק 150 איש.‬
‫מספיק. אנחנו נתהפך.‬
‫אנחנו נתהפך. מספיק!‬
‫תפסיקו!‬
‫יש לא מעט אנשים בסירה,‬ ‫אנחנו מתקרבים למקסימום של 150 אנשים.‬
‫אנשים הציעו כסף כדי לעלות על סירה.‬ ‫זה היה עצוב מאוד.‬
‫אחד מהם היה קצת יותר מבוגר,‬
‫ורק חשבתי, "אוף".‬
‫איך קוראים לך?‬ ‫-ניקולס טליאפרו.‬
‫מאיפה אתה, ניקולס?‬ ‫-מסן דייגו, קליפורניה.‬
‫זה מאוד עוזר.‬
‫ישבתי וחיכיתי בסירת ההצלה.‬
‫בשלב מסוים אנשים רצו לומר את שמם למצלמה.‬
‫אנחנו סטיב וקתי, מפורט הורון, מישיגן.‬
‫אנחנו מארי ומליסה.‬
‫אנחנו נישאר ביחד.‬ ‫-אנחנו נהנות מאוד.‬
‫כן, אנחנו נישאר ביחד.‬
‫זה כל כך מצמרר,‬
‫כי הם חשבו שהם הולכים למות.‬
‫היינו בצד הגבוה של האונייה. עשרות אנשים‬
‫נדחסו לתוך מה שהוא בעצם מיכל מתכת.‬
‫בסופו של דבר הגיע תורנו‬ ‫להיכנס לסירת ההצלה.‬
‫בואו נוריד את סירת ההצלה למים.‬
‫כולם, ברגע שעלו, חיכו נואשות לפקודה.‬
‫אני חושב שאנחנו מוכנים לצאת.‬
‫הסתכלתי על האנשים בסירות ההצלה,‬
‫והם היו מפוחדים.‬
‫הם חיכו לאות לנטוש את האונייה.‬
‫אבל למה לא מורידים את סירות ההצלה?‬
‫ציפינו לאות הזה, לנטוש את האונייה.‬
‫אבל הוא הגיע באיחור, ולא היה ברור למה.‬
‫ושמתי לב שכולם לבשו חגורות הצלה,‬
‫אבל אנחנו לא מצאנו כאלה.‬
‫ואני זוכרת שלואיזה הסתכלה על אמא שלי‬
‫ואמרה, "אני לא יודעת לשחות".‬
‫היא הייתה די מפוחדת.‬
‫אמא שלי אמרה, "אני צריכה ללכת לתא שלנו.‬
‫"אני צריכה להביא את חגורת ההצלה של לואיזה,‬
‫"וגם להחליף נעליים,‬ ‫כי אני כבר לא יכולה ללכת."‬
‫ואני אומרת, "לא.‬
‫"זה רעיון גרוע מאוד.‬
‫"אין סיכוי שאני חוזרת לתא שלנו.‬
‫"זה שני סיפונים למטה."‬
‫והיא אמרה, "אנחנו הולכות.‬
‫"אם את לא רוצה לבוא איתנו,‬
‫"את יכולה לחכות כאן עם אנדראה."‬
‫- 22:56‬ ‫71 דקות אחרי ההתנגשות -‬
‫גשר: קברניט, אם נוריד את הרפסודות,‬
‫אפשר להודיע שאנחנו נוטשים את האונייה?‬
‫קברניט: אנחנו מפנים את הנוסעים לחוף.‬
‫זה שונה. אנחנו מפנים את הנוסעים לחוף.‬
‫היי, הם מכינים את סירות ההצלה?‬ ‫-כן, הן יורדות. אני רואה אותן.‬
‫ברגע שנכנסתי לסירת ההצלה,‬
‫התקשרתי לאמא שלי‬
‫ואמרתי, "איפה את?"‬
‫היא אמרה לי שהיא עומדת לעלות לסירת הצלה.‬
‫אנחנו יורדים. אנחנו יורדים.‬
‫זה שהיינו בסירת ההצלה‬ ‫לא גרם לנו להרגיש טוב יותר.‬
‫כשהסירה התחילה לרדת לאט לאט‬ ‫לגובה פני המים,‬
‫התחלנו להחזיק ידיים‬ ‫ולהגיד את תפילת "אבינו שבשמיים".‬
‫אמרנו את זה שוב ושוב ושוב ושוב.‬
‫נעשה את זה ביחד.‬
‫יכולנו לראות את מה שהיה החדר שלנו,‬
‫שהיה מעל המקום שבו היו סירות ההצלה,‬
‫והיה בגובה פני המים בשלב הזה.‬
‫תראו את השיפוע הזה. אלוהים!‬
‫אלוהים, האונייה שוקעת.‬
‫ששש! לא צריך לצעוק את זה.‬
‫זה היה מפחיד אותי בטירוף‬ ‫אם הייתי שם למעלה.‬
‫אני שמח שיצאנו משם.‬
‫ראיתי את איש הצוות מקבל אישור‬ ‫להוריד את סירת ההצלה,‬
‫ואני זוכרת שחשבתי, "תודה לאל".‬
‫סוף סוף היינו כל כך קרובים לרדת מהאונייה.‬
‫היינו בצד הגבוה בשלב הזה.‬
‫החזקתי את לילה,‬
‫ואז, תוך שניות,‬
‫הרגשתי כמו ברכבת הרים, כשהבטן שלך צונחת.‬
‫הייתה נפילה גדולה, בום גדול ואז התהפכות.‬
‫אלוהים, עכשיו אני מפחד!‬
‫וסירת ההצלה נטתה,‬ ‫ו-80 אנשים בסירה הזו פשוט עפו.‬
‫ערמות של אנשים פשוט התנגשו זה בזה.‬
‫זו הייתה ערבוביה של אנשים,‬ ‫ואנשים צורחים ובוכים.‬
‫כשהאונייה הייתה בזווית,‬
‫הם בעצם שיגרו את סירת ההצלה‬ ‫ישר אל צד האונייה.‬
‫היינו בצד הגבוה של סירת ההצלה,‬
‫והחזקנו את עצמנו עם הרגליים.‬
‫דיממתי. הרגליים שלנו דיממו.‬
‫הבכי של לילה שבר את מייגן.‬
‫אני זוכרת שצעקתי לג'ון,‬ ‫"ג'ון, אני לא אצליח להחזיק את לילה".‬
‫והעברתי אליך את לילה.‬
‫זה היה מצב מסוכן מאוד.‬
‫לא ידעתי אם הדבר הזה ייפול.‬
‫כי היינו גבוהים בהרבה מקו המים.‬
‫מתחתינו, בסירת ההצלה,‬ ‫היו אנשים שבבירור זקוקים לעזרה,‬
‫אבל אני…‬
‫התמקדתי רק בהצלת המשפחה שלי.‬
‫לא ידענו איך נצא מזה.‬
‫בשלב הזה שמעתי את עצמי אומרת,‬
‫"אנחנו עומדים למות?"‬
‫קברניט: בואו לכאן, קדימה. בואו, חבר'ה.‬
‫קחו את מכשירי הקשר ובואו איתי.‬
‫עלו במדרגות האלה. נצא לסיפון החיצוני.‬
‫גשר: לנטוש את הגשר.‬
‫קברניט: לא אמרתי "לנטוש את הגשר".‬ ‫בואו איתי.‬
‫בשום שלב לא שמעתי "לנטוש את האונייה".‬
‫הקברניט התקשה לתת את הפקודה הזאת,‬
‫כי כשקברניט אומר לנטוש את האונייה,‬ ‫האונייה אבודה.‬
‫אנשים עוזבים את האונייה, אבל מבחינתי,‬
‫המצב היה ממש גרוע. עדיין הייתי באונייה.‬
‫פחדתי מאוד כי אני לא יודע לשחות.‬
‫כדי להצטרף לחברת השיט,‬
‫צריך לעבור הכשרה בשחייה.‬
‫אבל במכון שלי הלבישו אותי בחגורת הצלה‬
‫ודחפו אותי לבריכה.‬
‫צפתי, ותוך רגע הוציאו אותי מהבריכה‬
‫ואמרו, "ההכשרה שלך הסתיימה".‬
‫אז לא ידעתי מה לעשות.‬
‫האונייה שקעה, ממש מהר.‬
‫אני הולך למות.‬
‫ואז אחד הקולגות שלי ראה אותי‬
‫עם עיניים רטובות, ואמר, "בוא איתי".‬
‫המים הגיעו לסיפון 3,‬
‫והוא הוביל אותי לסיפון 4 בצד השני.‬
‫הגעתי לצד השני, ועליתי על הסירה.‬
‫כשיצאתי, ראיתי שהרבה אנשים עדיין בפנים.‬
‫הם נאבקו להינצל.‬
‫לא האמנתי שזה קורה.‬
‫עדיין חשבתי שזה בטח חלום.‬
‫אחד החברים שלי שעבד איתי‬
‫אמר לי, "היי, אתה רואה?‬
‫"הקברניט יושב בסירת ההצלה."‬
‫וזה הפתיע אותי.‬
‫למה הקברניט צריך לצאת לפניי?‬
‫היא נוטה. היא נוטה.‬
‫תראו, הנטייה גוברת!‬ ‫-תראו את זה!‬
‫האונייה שקעה והלכה ונטתה יותר ויותר.‬
‫לא יכולנו לעמוד,‬
‫אז התארגנו מחדש על צד האונייה.‬
‫מה שראינו גם בחלק הגבוה של האונייה,‬
‫הייתה סירת הצלה שניסתה לרדת,‬
‫ובגלל הזווית של האונייה,‬
‫סירת ההצלה התגלגלה,‬
‫וראינו אנשים נופלים למים.‬
‫הצילו!‬
‫באזור הפתוח שבו היינו,‬
‫היו דלתות כפולות,‬
‫ומאחוריהן היה מסדרון אופקי,‬
‫והוא היה רחב מאוד.‬
‫בצד השני שלו יש מעקה,‬
‫אבל בגלל שהיינו בשיפוע כל כך גדול,‬ ‫אי אפשר היה לעבור אותו.‬
‫היינו צריכים לחצות את התהום‬ ‫ולהגיע לסירת הצלה,‬
‫או לפחות לקפוץ למים.‬
‫צעקתי לכל אנשי הצוות,‬
‫שמה שנעשה זה שנזרוק אנשים לצד השני,‬
‫כדי שיוכלו להיאחז במעקה‬
‫ואז לרדת לצד האונייה‬
‫שהיה קרוב יותר למים.‬
‫עמדתי בצד אחד, והיה גבר שעמד בצד השני,‬
‫ותפסנו אנשים מתחת לזרועות‬ ‫ופשוט זרקנו אותם.‬
‫אחרי שהצלחנו להעביר את כולם,‬
‫חמישה מאיתנו נתקעו.‬
‫האונייה נטתה כל כך,‬ ‫שזה פשוט היה פיר מעלית.‬
‫לא היה סיכוי שנצליח לעבור.‬
‫בשלב הזה, הכול נהיה שקט בצורה מצמררת,‬
‫והרגשנו כאילו נתקענו על אי בודד.‬
‫היינו חייבים לצאת מסירת ההצלה.‬
‫היה פתח פתוח לא רחוק מאיתנו,‬
‫וזה היה נתיב המילוט הברור.‬
‫המעטים מאיתנו שלא היו בערימה בתחתית‬
‫התחילו לנסות לטפס החוצה דרך הפתח הזה.‬
‫אחד אחד, טיפסנו החוצה.‬
‫ואז, כשהגענו לראש סירת ההצלה,‬ ‫היינו צריכים לעלות לספינת השיט,‬
‫שהייתה עכשיו מעלינו, ו…‬
‫היה אזור פתוח שהיינו צריכים לעבור.‬
‫היינו צריכים ליצור שרשרת אנושית,‬
‫אבל לא היה סיכוי שאוכל לטפס החוצה‬
‫בזמן שאני סוחב את לילה.‬
‫הייתי חייב למסור את לילה לאיש זר.‬
‫תלויים מעל לים התיכון בחושך.‬
‫מעידה אחת ונופלים למים,‬
‫שהיו, מי יודע כמה רחוק מתחתינו בשלב הזה.‬
‫תמיד פחדתי מגבהים.‬
‫אז הרעיון שאני אטפס על דופן של אונייה‬ ‫עם קצות האצבעות שלי,‬
‫בגובה שמשתווה בטח לשש קומות,‬ ‫בחושך מעל הים התיכון, היה מטורף בעיניי.‬
‫אבל זה היה הסיכוי היחיד‬ ‫שלי, של לילה ושל מייגן.‬
‫בסופו של דבר היינו צריכים לחזור לאונייה,‬
‫וזה היה רגע קשה מאוד עבורנו.‬
‫המחשבה הראשונה שלנו הייתה,‬ ‫"האם יש סירת הצלה נוספת?"‬
‫אבל מהר מאוד התברר שלא נותרו סירות הצלה.‬
‫אמרתי לג'ון, "בוא נשחה. נוכל לשרוד את זה".‬
‫התחלנו לדבר ברצינות על מה זה ידרוש מאיתנו.‬
‫גובה הקפיצה.‬
‫האם לילה תוכל לשרוד את הקפיצה?‬
‫האם נוכל לשחות עם לילה‬ ‫בטמפרטורת המים הזאת?‬
‫שקלנו את הסיכוי לשרוד את זה‬
‫מול האפשרות להישאר על האונייה.‬
‫זה היה הרגע שבו הבנו ברמה אחרת‬
‫שאנחנו עלולים לא לרדת מהאונייה.‬
‫כנוצרים, אומרים לנו לא להתמקח עם אלוהים.‬
‫אבל לשם הראש שלך הולך.‬
‫ואמרתי, "אלוהים, תוציא אותי מהאונייה הזאת,‬
‫"אני… אראה ללילה מי זה ישו.‬ ‫אני אגדל את הילדה הזאת כמו שצריך.‬
‫"אבל אתה חייב להוציא אותנו מפה."‬
‫כשהאונייה נטתה כל כך, היינו בצד הגבוה.‬
‫ואז ראיתי מישהו שנראה כמו איש צוות.‬
‫הוא היה לבוש בלבן.‬
‫הוא נראה רשמי במדים כלשהם. ו…‬
‫הוא הסתכל על לילה. הוא הסתכל עלינו.‬
‫הוא אמר, "רדו לקומה הזאת‬ ‫בצד השני של האונייה.‬
‫"כנראה שתצטרכו לשחות.‬
‫"זה יהיה הסיכוי הכי טוב שלכם לשרוד."‬
‫הסתכלתי לכיוון החרטום‬
‫וראיתי קבוצה קטנה של נוסעים עומדים.‬
‫וחשבתי, "הם בצרה?‬
‫"למה הם לא הצטרפו לכולנו?"‬
‫כשהלכתי לעבר הקבוצה הזו,‬
‫היה קשה מאוד להבדיל בין הקיר לרצפה,‬
‫אז נאלצתי ללכת על הקירות.‬
‫בהתחלה בדקתי אם הדלתות‬ ‫יכולות לשאת את משקלי, בעזרת הרגל.‬
‫אבל אז, למרבה הצער,‬ ‫אחת הדלתות הבאות נפתחה כמו פיר.‬
‫נפלתי לתוך החושך הריק‬
‫והתעלפתי.‬
‫- האי ג'יגליו -‬
‫כשהגענו לאי…‬
‫מה אנחנו אמורים לעשות עכשיו? לאן נלך?‬
‫אף אחד לא נתן הוראות לאף אחד.‬
‫בשלב מסוים צעקתי,‬
‫"יש מישהו שיכול לעזור לנו?"‬
‫ובקושי שמעתי מישהו אומר, "גשו לכנסייה!"‬
‫הדבר הראשון שעשיתי היה להתקשר לאמא שלי,‬
‫אבל הטלפון כבר לא צלצל.‬
‫אבל היא אמרה שהיא בסירת הצלה,‬ ‫אז היא חייבת להיות כאן איפשהו.‬
‫התחלנו לחפש אותה ואת לואיזה.‬
‫האי היה מאוד צפוף,‬
‫ונראה היה שזה בלתי אפשרי למצוא מישהו.‬
‫נכנסנו לכל חנות.‬
‫נכנסנו לכנסייה.‬
‫הצוות עדיין לא יודע כלום,‬ ‫והאונייה עדיין שוקעת.‬
‫הם לא יודעים אם יש עליה עוד אנשים.‬
‫מצאנו פינה קטנה בכנסייה.‬
‫כולם היו מאוד חרדים ומפוחדים וקפואים.‬
‫הלכתי ומצאתי לנו שמיכות נייר כסף.‬
‫הצלחתי לקחת אותן חזרה לכנסייה.‬
‫אני עדיין זוכר‬ ‫אנשים קוראים בשמות בני משפחתם ולא נענים.‬
‫ג'ודי!‬
‫סטיב!‬
‫קתי!‬
‫חיפשנו את אמי בכל מקום,‬
‫ולבסוף עמדתי ליד כמה אנשים‬
‫שצפו באונייה,‬
‫כי חשבתי שאולי סירת ההצלה שלה‬ ‫עדיין לא הגיעה.‬
‫ככל שהזמן חלף,‬
‫שמנו לב שהאונייה נוטה עוד יותר.‬
‫זה ממש כמו סצנה מהטיטניק. לגמרי.‬
‫לראות את זה מהזווית הזאת היה כל כך מפחיד.‬
‫כן, אפשר היה לראות אנשים באונייה מנופפים.‬
‫אפשר היה לראות אותם מתחננים לעזרה.‬
‫זה היה נורא לראות את זה.‬
‫אפילו שידעת שאתה בטוח,‬
‫ידעת שעדיין יש אנשים לכודים על האונייה.‬
‫ראינו שיש מסדרון פתוח‬
‫שעובר דרך האונייה אל המעקה הנגדי,‬
‫וזו הייתה הדרך הברורה להגיע לצד השני.‬
‫המסדרון הזה היה למעשה מגלשה באורך 60 מטר.‬
‫אז ידענו שברגע שנשב על הישבן,‬ ‫לא נוכל לחזור לעמוד על הרגליים.‬
‫האונייה עדיין זזה כל כך הרבה,‬ ‫ובכל חצי מעלה שהיא זזה,‬
‫רהיט חדש היה מתגלגל במסדרון.‬
‫לילה הייתה עדיין קשורה אליי,‬ ‫ואני החזקתי אותה על החזה שלי‬
‫והחלקתי לאורך כל המסדרון.‬
‫התגלגלנו בצורה מאוד לא נוחה,‬
‫התגלשנו על הגב במורד המסדרון.‬
‫רהיטים ודברים סביבנו.‬ ‫בטח זזנו במהירות של 30 קמ"ש.‬
‫אני זוכר שהרגשתי זעזוע. לילה חבטה את הראש.‬
‫אלוהים, היא קיבלה מכה כל כך חזקה בראש.‬
‫"היא בסדר?"‬
‫הייתי בטוח שהיא לא תצליח לשרוד את זה.‬
‫אני זוכרת שהוא אמר לי‬ ‫כשהגענו לתחתית המגלשה,‬
‫כמעט כמו וידוי,‬
‫שלילה חטפה מכה חזקה בראש.‬
‫ואני זוכרת את הכאב על פניו.‬
‫אני חושבת שהתגובה שלי הייתה לבדוק אותה,‬
‫והיא בכתה,‬
‫וזה היה יותר כזה, "היא בסדר. בוא נמשיך".‬
‫כשהתעוררתי‬
‫בדקתי את עצמי במהירות,‬
‫והבנתי שיש לי רגל שבורה.‬
‫הסתכלתי סביבי והבנתי שאני במסעדה.‬
‫התחלתי לצעוק, "הצילו, הצילו, הצילו!"‬
‫אבל אף אחד לא שמע אותי.‬
‫לידי הייתה מחבת.‬
‫תפסתי את המחבת וניסיתי להכות בה ברצפה.‬
‫בזמן שאנחנו תקועים בפתח הזה,‬
‫סיפון חמש, אני שומעת דפיקות.‬
‫וזה לא היה רעש מכני.‬
‫זה היה כמעט כאילו ש…‬
‫אנשים מנסים להודיע לנו איפה הם.‬
‫אבל לא הייתה שום דרך.‬ ‫לא יכולנו להגיע אליהם.‬
‫כשהגענו לצד הנמוך, ראינו את המים.‬
‫סוף סוף, היינו כל כך קרובים.‬
‫ניסינו למשוך את תשומת הלב‬ ‫של סירות ההצלה שאולי יוכו לשמוע אותנו.‬
‫ראיתי סירת הצלה עם פנים של אנשים.‬
‫יצרתי קשר עין עם אישה,‬
‫והבטנו זו בזו למשך רגע.‬
‫הרמתי את לילה ואמרתי, "במבינו".‬ ‫כאילו, קחי את התינוקת שלי.‬
‫והיא פשוט… נענעה בראשה.‬
‫אני חושבת שהיא רצתה לעזור, אבל לא יכלה.‬
‫בשלב הזה הייתי שבור לגמרי מבחינה נפשית.‬
‫בראש שלי התפללתי הרבה.‬
‫אבל פתאום שמנו לב‬ ‫שהיו כמה סירות הצלה ריקות‬
‫שהסתובבו סביב האונייה.‬
‫ראינו סימני חיים.‬
‫שנינו קפצנו לפעולה,‬
‫וחשבנו, "אלוהים,‬ ‫סירות ההצלה חוזרות לקחת עוד אנשים?"‬
‫וכשמשכנו את תשומת הלב‬ ‫של הקברניט של סירת ההצלה,‬
‫הוא ניסה להגיע לפתח שבו עמדנו.‬
‫הרגשנו שעמדנו על הסיפון הזה נצח וחיכינו.‬
‫כל הזמן הזה,‬
‫האונייה המשיכה לנטות לאט לאט יותר ויותר.‬
‫הרגשנו שכל דקה עלולה להיות האחרונה שלנו.‬
‫סירות ההצלה היו‬ ‫כנראה שלושה או ארבעה מטרים מתחתינו.‬
‫האוקיינוס היה סוער,‬
‫אז הסירה כזה חבטה באונייה.‬
‫אז אפילו לעלות לסירת ההצלה היה מסוכן.‬
‫אבל איכשהו הצלחנו לטפס לסירה.‬
‫הוקל לנו מאוד.‬
‫שטנו החוצה מתחתיה.‬
‫הסתכלנו למעלה, דרך הפתח של סירת ההצלה,‬
‫ולא ראינו את השמיים.‬
‫כל השמיים היו דופן האונייה.‬
‫לילה נרגעה.‬
‫אני זוכרת שהחזקתי אותה וקיוויתי שהיא בסדר,‬
‫שלא קרה לה שום דבר.‬
‫הרגשתי שאני לגמרי לבד.‬ ‫אף אחד לא בא להציל אותנו.‬
‫ואז התחלנו לשמוע מסוקים מעלינו.‬
‫אבל האונייה כיסתה אותנו כמו מטרייה.‬
‫הם לא יכולים לראות אותנו.‬
‫לא יכולתי לרדת למפלס המים.‬ ‫לא יכולתי לחזור לתוך האונייה.‬
‫בשלב הזה כבר שקענו.‬
‫וזה היה הרגע‬
‫שבו סרטון קטן של חיי‬ ‫התחיל להתנגן לנגד עיניי.‬
‫אני זוכרת שאבא שלי אמר‬
‫שלא ייתכן שילדים ימותו לפני ההורים.‬
‫אז ברגע הזה, נכנסתי למצב הישרדות.‬
‫הייתי חייבת להבין איך לשרוד.‬
‫באותו רגע חשבתי,‬ ‫"איך הם יוכלו לראות אותנו?"‬
‫ואז נזכרתי שיש לי פנס בכיס.‬
‫אני לא יודעת קוד מורס,‬ ‫אבל התחלתי להבהב עם הפנס לסירה שמולנו.‬
‫חילוץ אינדיה מייק אלפא.‬
‫דבר, חילוץ אינדיה מייק אלפא.‬
‫יש לנו אות ממישהו. אנחנו הולכים לחלץ אותם.‬
‫בסדר, מושלם.‬
‫ואז, פתאום,‬ ‫איזה איש צף למטה כמו ג'יימס בונד.‬
‫העלו אותנו למסוק,‬
‫ואחד אחרי השני,‬
‫הם ירדו בחזרה והעלו את ארבעת האחרים.‬
‫בסדר, בראבו. קיבלנו שלושה אנשים במצב טוב,‬
‫הם יילקחו לשדה התעופה גרוסטו,‬
‫שם אנשים מחכים לטיפול הראשוני שלהם.‬
‫כשהתרחקתי,‬
‫יכולתי לראות שכל מה שאהבתי,‬
‫וכל מה שהיה המציאות שלי, נעלם.‬
‫אבל הייתי בחיים.‬
‫- רומא -‬
‫זה היה מאוחר בליל שישי.‬
‫הפיד שלי היה מלא בנוסעים‬ ‫שהיו באיזה שיט תענוגות‬
‫מול חופי טוסקנה, באי ג'יגליו.‬
‫ידעתי שהדרך היחידה‬ ‫לגלות מה באמת קורה, היא לנסוע לשם.‬
‫אוניית תענוגות עמוסה‬ ‫עלתה על שרטון והתהפכה.‬
‫נוסעים תיארו את זה‬ ‫כמו סצנות מהסרט "טיטניק".‬
‫כ-70 בני אדם נעדרים.‬
‫הגעתי לג'יגליו למחרת,‬ ‫בסביבות השעה 6:30 בבוקר.‬
‫- ברבי נאדו‬ ‫כתבת CNN רומא -‬
‫- שבת, 14 בינואר -‬
‫לעולם לא אשכח את מראה הקוסטה קונקורדיה.‬
‫היה קשה לא לבהות בסלע הענק הזה‬
‫שבצבץ מתחתיה.‬
‫התפקיד שלי היה לנסות להסביר‬ ‫איך לעזאזל זה קרה.‬
‫אוניית תענוגות איטלקית‬ ‫עלתה על שרטון מול חופי טוסקנה אמש.‬
‫בכנות, חשבתם על זה בכל פעם שעליתם על מטוס‬
‫או על אוניית תענוגות.‬ ‫מה יקרה אם משהו ישתבש?‬
‫ובכן, זה קרה.‬
‫האונייה נמצאת עכשיו במים רדודים מאוד,‬ ‫אבל בגלל גודל האונייה‬
‫והמיקום שלה באזור הסלעי הזה,‬
‫יש כמה עשרות צוללנים‬ ‫של משמר החופים האיטלקי‬
‫שבודקים את האזור ואת פנים האונייה עכשיו‬
‫כדי לראות אם הם יכולים למצוא שם אנשים.‬
‫אני צוללן של מכבי האש…‬
‫- פרנצ'סקו בואריה -‬
‫שמתמחה בצלילה במערות.‬
‫שתי צלילות בודדות, 40 דקות כל אחת.‬ ‫משך הפעולה הכולל, שעתיים.‬
‫זה היה יום ההולדת של אמא שלי,‬
‫וחשבתי לעצמי שאני אמורה להיות במסעדה,‬
‫לשיר לה "יום הולדת שמח",‬
‫אבל עכשיו אני באי ג'יגליו,‬
‫יושבת על האדמה,‬
‫ותוהה, "איפה היא?"‬
‫ושאלתי את עצמי, "האם אראה אותה שוב?"‬
‫ככל שהזמן עבר, והמים היו קרים, זה ינואר,‬
‫הסיכוי לשרוד אחרי 24 השעות הראשונות‬
‫פחת, כמובן.‬
‫בסדר.‬
‫לנתק.‬
‫בסדר!‬
‫היה פחד עצום,‬
‫כי באמת היה סיכון‬ ‫שנמצא את עצמנו בקרקעית הים‬
‫בתוך האונייה הענקית הזאת,‬ ‫ונהפוך לקורבנות במקום למחלצים.‬
‫כל דבר שלא היה מחובר הפך למכשול.‬
‫היו כבלים.‬
‫היו קצוות חדים.‬
‫כל הדברים האלה, כמובן, מסכנים את הצוללן.‬
‫- יום ראשון, 15 בינואר -‬
‫סוף סוף עלה השחר, ואיתו הגיע האור.‬
‫עדיין הייתי במסעדה.‬
‫השעות חלפו, וההיפותרמיה הגיעה.‬
‫אם הייתי צריך להעביר‬ ‫עוד לילה בתנאים האלה, בכנות,‬
‫לא הייתי בטוח שאשרוד עד הבוקר הבא.‬
‫התחלתי לחשוב‬
‫שאם אצליח לצאת מהמצב הזה…‬
‫אוכל לחשוב על להתחיל משפחה.‬
‫אולי זה מה שהיה חסר בחיי.‬
‫לא ישנו 48 שעות.‬
‫דלת הוואן נפתחת,‬
‫והבוס שלי אומר,‬ ‫"יש עוד אחד להציל. חייבים ללכת".‬
‫מנהל המלון, מנריקו ג'יאמפדרוני,‬
‫שנראה לאחרונה על ידי כמה עדים‬
‫כשהוא מנסה להציל אנשים‬ ‫באזור הלינה של האונייה.‬
‫עמיתיי עברו ברחבי האונייה…‬
‫וקראו לניצולים.‬
‫"אנחנו מכבי האש! אנחנו מכבי האש!‬
‫"יש שם מישהו?‬
‫"יש שם מישהו? מישהו שומע אותי?"‬
‫ובשלב מסוים,‬
‫הייתה תגובה.‬
‫בסדר, תרגע. לאט-לאט.‬
‫נדחקנו אל מעמקי המנהרה,‬
‫כך שלא היה לנו אור טבעי.‬
‫האור לא הגיע לשם.‬
‫היינו כמו בתוך מערה.‬
‫בסדר, זה טוב. לאט.‬
‫לאט. זה בסדר.‬
‫לאט.‬
‫נכון!‬
‫ואז אני רואה את האדם שאנחנו מחפשים.‬
‫"שלום, איך קוראים לך?" שאלתי.‬
‫והוא ענה לי, "מנריקו.‬
‫"מנריקו ג'יאמפדרוני."‬
‫הוא אומר לי, "שלום, אני פרנצ'סקו…‬
‫"אחד המחלצים שלך."‬
‫הוא אומר לי, "אל תדאג עכשיו.‬
‫"אנחנו נוציא אותך מפה."‬
‫אחרי 13 שנים, אני עדיין בוכה.‬
‫זה לא ייאמן.‬
‫תמיד יש משהו באסונות שמזכיר נס.‬
‫הפעם זה היה איש צוות שנלכד בפנים,‬
‫ונמצא על ידי מחלצים‬ ‫שהלכו מתא לתא ודפקו על גוף האונייה.‬
‫הוא היה לכוד יומיים עם רגל שבורה.‬
‫חשבת שלא תצליח לשרוד?‬
‫כן, כשהייתי לבד במסעדה, כן.‬
‫אחרי ההלם, הפניקה והכאוס,‬
‫דמעות של הקלה.‬
‫הרקדנית רוז מטקלף הייתה‬ ‫אחת הניצולות האחרונות מהאונייה הטובעת.‬
‫אחרים, כולל ניק טאלי וחבריו, גם ניצלו.‬
‫היו משפחות איטלקיות רועדות‬ ‫שמסרו לי את ילדיהן,‬
‫ואמרו לי, "קח את הילד שלי.‬ ‫שים אותו בסירה".‬
‫והיינו צריכים לחכות יותר משעה וחצי‬ ‫לפני שיכולנו לעלות על הסירה.‬
‫הייתי צריכה לחכות שנתיים.‬
‫גופת אמי הייתה אחת האחרונות שנמצאו.‬
‫מציאת הגופה שלה‬
‫לא ניחמה אותי בכלל.‬
‫זה כאילו שהקוסטה קונקורדיה‬ ‫קטעה את החיים שלי.‬
‫היא הייתה כל עולמי,‬
‫ואני כל עולמה.‬
‫איך קוראים לילדה היפה הזאת?‬
‫לילדה הזו קוראים סטפניה.‬
‫של מי הילדה הזאת?‬
‫הקברניט של אוניית התענוגות שעלתה על שרטון‬
‫כאן בחוף טוסקנה,‬
‫נעצר על ידי הרשויות האיטלקיות.‬
‫הוא נחקר בגין הריגה ונטישת אונייה.‬
‫אלה שתי עבירות חמורות מאוד בחוק הימי.‬
‫32 אנשים מתו באותו לילה, כולל ילד בן חמש.‬
‫בימים שלאחר התאונה,‬
‫צוות יחסי הציבור של קוסטה‬ ‫היה בעצם מקור המידע היחיד,‬
‫והיה ברור מאוד שהם כבר החליטו מי אשם.‬
‫והלילה, משחק ההאשמות עלה מדרגה‬
‫כשבעלי האונייה טוענים שהקברניט שלהם אשם.‬
‫אנחנו מאמינים שנעשתה כאן טעות אנוש.‬
‫- פייר לואיג'י פוסקי‬ ‫מנכ"ל קוסטה קרוז -‬
‫הקברניט לא שט לפי המסלול המורשה.‬
‫אחד ההיבטים הדרמטיים ביותר בסיפור‬
‫התרחש ב-17 בינואר.‬
‫עיתונאי מקומי מצא כונן USB‬ ‫במכוניתו הלא נעולה.‬
‫ה-USB הזה הכיל יירוט של שיחה‬
‫בין משמר החופים בליבורנו לקברניט סקטינו‬
‫בפרק הזמן אחרי שסקטינו אמר‬ ‫שהוא עזב את האונייה.‬
‫משמר החופים: מה אתה עושה, קברניט?‬ ‫סקטינו: אני כאן כדי לתאם את החילוץ.‬
‫משמר החופים: תתאם את החילוץ מהסיפון.‬ ‫אתה מסרב?‬
‫לא, לא, אני לא מסרב.‬
‫אתה מסרב לעלות לסיפון, קברניט?‬
‫תגיד לי, למה אתה לא עולה על הסיפון?‬
‫ברגע ששמעת אותו אומר לקברניט סקטינו,‬ ‫"תחזור לאונייה", לא יכולת להתעלם מזה.‬
‫משמר החופים: תחזור לאונייה. זו פקודה!‬ ‫אסור לך להעריך אחרת.‬
‫הכרזת על נטישת אונייה.‬
‫עכשיו אני אחראי!‬
‫חזור לאונייה!‬
‫זה ברור? אתה לא שומע אותי?‬
‫אני חוזר לסיפון.‬ ‫-קדימה!‬
‫התוצאה החד-משמעית של זה‬
‫הייתה שכולם בעולם‬ ‫הכירו את סקטינו בתור "הקברניט הפחדן".‬
‫תנו לי לעבור, בבקשה.‬
‫הקברניט האיטלקי, פרנצ'סקו סקטינו,‬
‫נכנס הבוקר לבית המשפט‬
‫באותו ביטחון עצמי שהפגין על סיפון אונייתו.‬
‫הקברניט פרנצ'סקו סקטינו‬ ‫הגיע היום לבית המשפט‬
‫כדי להתמודד עם אישומים‬ ‫של הריגה בנסיבות מחמירות, גרימת אסון ימי,‬
‫וגרימת חבלה גופנית ל-150 אנשים.‬
‫המשפט נמשך כמה שנים,‬
‫והוא נערך בתיאטרון בעיר גרוסטו.‬
‫והלכתי לכל דיון.‬
‫התביעה הטילה את האשמה על האסון‬
‫על כתפיו של הקברניט סקטינו.‬
‫נטען כי הוא הפגין רשלנות חמורה‬ ‫בפיקוד על האונייה,‬
‫אבל הקברניט מכחיש את כל ההאשמות נגדו,‬
‫והוא מתעקש שאחרים צריכים‬ ‫לחלוק באחריות למה שקרה.‬
‫כל הפוקוס היה על הקברניט סקטינו,‬
‫אבל אחת השאלות העיקריות שהרבה מאיתנו שאלו‬
‫הייתה אם הייתה תקלה מכנית כלשהי.‬
‫זמן קצר אחרי התאונה, נמצאה הקופסה השחורה,‬
‫אבל היא הייתה פגומה,‬
‫ולכן במשך תקופה מסוימת‬
‫נראה היה שאין שום דרך לגלות‬
‫מה באמת קרה בגשר בליל התאונה.‬
‫ב-2012 הייתי חוקר צעיר.‬
‫- אלסנדרו קנטלי-פורטי -‬
‫קיבלתי ערמה של דיסקים מהקוסטה קונקורדיה.‬
‫שני מומחים כבר ניסו להוציא את הנתונים,‬
‫ושניהם נכשלו.‬
‫אז נהייתי אובססיבי.‬
‫יצרתי תוכנה שמתארת‬ ‫את כל מה שקרה באותו לילה.‬
‫קברניט: איפה נפגענו?‬
‫מהנדס ראשי: אין לנו חשמל בכלל.‬
‫לגנרטור החירום של הקוסטה קונקורדיה‬ ‫הייתה תקלה באותו לילה.‬
‫הוא נדלק וכבה כמה פעמים,‬
‫וכמעט בשום שלב לא הצליח להתחבר‬ ‫לקווי החירום של החשמל…‬
‫- גנרטור חירום‬ ‫סיפון 11 -‬
‫כדי להפעיל את מכשירי החירום.‬
‫אי אפשר לדעת בוודאות‬ ‫איך בדיוק מתו האנשים על האונייה,‬
‫אבל אנחנו יודעים שלפחות שתי סירות הצלה‬
‫בצד העליון של האונייה לא פעלו‬
‫בגלל הכשל של גנרטור החירום,‬
‫ואנחנו יודעים שהאנשים האלה נאלצו לרדת‬
‫ולנסות למצוא את דרכם‬ ‫לסירות הצלה אחרות באותו סיפון, סיפון ארבע.‬
‫אנחנו גם יודעים‬
‫שבגלל הכשל בגנרטור החירום,‬
‫המעליות לא עבדו.‬
‫קפטן: שלוש חמש אפס.‬ ‫-הגאי: שלוש ארבע אפס.‬
‫קפטן: שלוש חמש אפס. ימינה.‬
‫הגאי: בסדר.‬
‫כשהרצתי את התוכנה שכתבתי‬ ‫כדי לסנכרן את כל הנתונים,‬
‫הייתה הפתעה אחת גדולה.‬
‫מיד לפני התאונה,‬
‫גילינו שהייתה אי התאמה‬ ‫בין הפקודה שניתנה להגאי‬
‫לבין מה שהוא עשה.‬
‫קפטן: שמאלה חזק.‬ ‫-גשר: ימינה חזק.‬
‫הגאי: ימינה חזק.‬ ‫-קפטן: שמאלה חזק!‬
‫אנחנו שומעים שסקטינו נותן הוראות.‬
‫וההגאי, במשך 13 שניות, עושה בדיוק את ההפך.‬
‫מאוחר יותר, מחקר עצמאי‬
‫של פרופסור ברונו נרי‬ ‫ופאולו נרי מאוניברסיטת פיזה‬
‫הראה שאם היו מבצעים כראוי‬ ‫את הוראותיו של סקטינו,‬
‫הפגיעה הייתה חלקית או לא הייתה מתרחשת.‬
‫בתחילת שנות ה-2000,‬ ‫תעשיית ההפלגות הייתה בשיאה,‬
‫וחברת ההפלגות האיטלקית קוסטה הייתה בצרות.‬
‫הם לא יכלו להתחרות.‬
‫הדרך היחידה שבה יכלו לשרוד בשוק הזה‬
‫הייתה להירכש על ידי תאגיד אמריקני.‬
‫עם ההתרחבות של קוסטה,‬ ‫הם היו צריכים למצוא צוות‬
‫ולנסות להכשיר אותו‬ ‫במהירות וביעילות האפשריות.‬
‫חשוב לציין שהקברניט סקטינו בעצמו‬
‫כתב לקוסטה ואמר שהוא מודאג‬
‫מכך שאנשים מקודמים מהר מדי,‬
‫שהם לא עוברים הכשרה הולמת,‬
‫ושהם פשוט לא מתאימים‬ ‫לסוג האונייה שהוא רצה להפעיל.‬
‫מה שאנחנו יודעים על ההגאי‬ ‫זה שהוא קודם לתפקיד במהירות,‬
‫ונראה שברור מאוד שברגע המשבר‬
‫כשהיה צורך דחוף‬ ‫להבין את ההוראות של הקברניט סקטינו,‬
‫היה מחסום שפה, וסביר להניח‬
‫שהוא פשוט לא הבין מה הקברניט אמר לו לעשות.‬
‫- 11 בפברואר 2015‬ ‫יום גזר הדין -‬
‫בשם העם האיטלקי,‬
‫בית המשפט מכריז על פרנצ'סקו סקטינו‬
‫כאשם בעבירות המיוחסות לו.‬
‫העונש הכולל הוא 16 שנות מאסר‬ ‫וחודש אחד במעצר.‬
‫היום, רב החובל של הקוסטה קונקורדיה‬
‫הורשע בהריגה ובנטישת אונייה‬
‫ונידון ל-16 שנות מאסר.‬
‫חברת קוסטה קרוז‬ ‫הסכימה לשלם מיליון אירו קנס.‬
‫החברה לא עמדה למשפט פלילי.‬
‫חמישה עובדים נוספים,‬ ‫כולל מנריקו ג'יאמפדרוני,‬
‫הורשעו בהריגה, רשלנות וטביעת אונייה.‬ ‫הם לא ריצו עונש מאסר.‬
‫לא אחזור לעבוד בשיט תענוגות.‬
‫ואני מתפלל שאף אחד לא יעמוד במצב הזה.‬
‫כל הכסף שלי,‬
‫איבדתי אותו.‬
‫אבל למדתי שהחיים חשובים יותר מכסף.‬
‫ולכן בכל בוקר כשאני מתעורר,‬
‫הדבר הראשון שאני עושה,‬
‫אני אומר תודה.‬
‫למדתי הרבה.‬
‫עכשיו אני יודע לשחות.‬
‫את רוצה לשיר שוב? טוב, קדימה.‬
‫שתיים, שלוש…‬
‫כשחזרנו הביתה, הייתי שבור לגמרי.‬
‫כלומר, אובחנתי עם פוסט טראומה.‬ ‫היו לי התקפי חרדה. היו לי סיוטים.‬
‫דאגנו ללילה‬
‫אחרי כל מה שהיא עברה, גם פיזית וגם רגשית.‬
‫היינו צריכים לעקוב למשך כמה שבועות,‬ ‫כדי לוודא שהכול אצלה בסדר.‬
‫תראי את הלשון הזאת.‬
‫אילו עוד פרצופים מצחיקים את מכירה?‬
‫ראיתי מה זה עשה לי,‬
‫אבל היא הייתה בת שנה ולא יכלה לתקשר.‬
‫אז אני זוכר שדיברנו עם פסיכולוגים ומומחים.‬
‫נתראה אחר כך, ביי! תיהני!‬
‫ביי ביי.‬ ‫-ביי ביי.‬
‫אבל בסופו של דבר‬ ‫הייתה לה ילדות נורמלית לחלוטין.‬
‫אז אנחנו מדברים על זה הרבה.‬
‫זה כזה, למה אלוהים‬ ‫בחר להציל אותנו באותו לילה?‬
‫למה אנחנו כאן?‬
‫מה אנחנו אמורים לעשות‬ ‫עם הזמן שהוא נתן לנו?‬
‫ללילה יש את חייה, החיים היפים שהיא חיה.‬
‫ובעזרת האל, שרדנו.‬
‫ג'ון, היא שרדה בזכותך.‬
‫נלחמתי כל כך קשה באותו לילה‬
‫כדי לנסות להציל אותן.‬
‫היו רגעים שלא חשבתי שנצליח.‬
‫אבל אני כל כך שמח שכן.‬
‫אני רק מסתכל אחורה,‬ ‫על איך שהעשור האחרון היה,‬
‫על החיים שיכולנו לחיות,‬ ‫ואנחנו כל כך ברי מזל.‬
‫לילה היא בת 15 הכי שלמה, מקורקעת ומדהימה.‬
‫והיא הבלרינה הכי יפה שיש.‬
‫יש לה תשוקה לריקוד שניתנה לה מאלוהים.‬
‫היא פשוט צעירה יפהפייה.‬
‫העולם פרוש לרגליה.‬
‫היא תשפיע על העולם הזה,‬
‫בזכות זה שירדה מהאונייה באותו לילה.‬
‫זמן קצר אחרי שחזרנו, גילינו‬
‫שמייגן הייתה בהיריון.‬
‫היא הייתה בהיריון באותו לילה‬ ‫שנאבקנו על חיינו.‬
‫אחת המתנות הכי גדולות‬ ‫שיכולתי לקבל הייתה ההיריון הזה.‬
‫מה שמצחיק זה שבאולטרסאונד,‬ ‫כשהם קובעים את גיל העובר,‬
‫תאריך ההתעברות היה בליל האסון.‬
‫ואנחנו כזה, "אני מבטיחה לכם‬ ‫שזה לא היה אז," אבל…‬
‫עכשיו אתם יודעים למה‬ ‫לא הספקתי ללבוש חולצה.‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬