Downloaded from YTS.BZ
2012. JANUÁR 13-ÁN A COSTA CONCORDIA SZIKLÁNAK ÜTKÖZVE
Official YIFY movies site: YTS.BZ
HAJÓTÖRÉST SZENVEDETT TÖBB MINT 4000 UTASSAL A FEDÉLZETÉN.
FILMÜNK EREDETI ARCHÍV FELVÉTELEKET,
UTASTÁJÉKOZTATÁSI BEJELENTÉSEKET
ÉS A FEKETE DOBOZ FELVÉTELEIT IS TARTALMAZZA.
KAPITÁNY: De víz jut be?
FŐMÉRNÖK: Nem bejut, ömlik. Most megyek le.
Nem voltunk nyaralni, mióta megszületett a gyerekünk.
Mondtam Johnnak, hogy itt az ideje a csodás utazásnak,
amiről régóta beszélgettünk.
Számunkra ez nagy dolog volt.
Január 13-án, pénteken este már négy hónapja voltam a hajón táncosként.
Nem is sejtettem, hogy történni fog valami.
Az ember az egyik percben ünnepel a családdal, kellemesen érzi magát.
A következő pillanatban ott van, és…
tehetetlen.
Olyan érzés volt, mintha megnyílt volna a föld a lábunk alatt.
Az emberek a falba, egymásba kapaszkodtak.
Mintha a Titanic egyik jelenete lenne. Teljesen.
A Costa Concordia utasai félelemről és pánikról számolnak be.
Legyünk őszinték, mindig eszünkbe jut, ha repülőre vagy hajóra szállunk…
„Mi lesz, ha valami baj történik?” Nos, itt megtörtént.
Ha behunyom a szemem, mindig az éjszaka valamelyik perce jön vissza.
Újra átéljük a legrémületesebb perceket,
amiken átmentünk a családdal.
KAPITÁNY: Istenem, mit tettem?
COSTA CONCORDIA: RÉMÁLOM A TENGEREN
Jártunk már Európában, de nem együtt.
Ez volt a leghosszabb közös nyaralásunk,
a legmesszebb otthontól.
A lányunk, Lila 14 hónapos volt.
Úgy éreztük, eljött a pillanat, hogy nagy utazást tegyünk együtt.
Egy egész bőröndöt telepakoltunk játékkal, pelenkával, popsitörlővel,
mindennel. Rengeteg holmink volt.
Párizs, Svájc, Velence, Barcelona volt az úti terv.
A végén pedig a hajóút.
Igen, azt hiszem, főleg ezért választottuk ezt az utat.
Rengeteg fotót és videót készítettünk,
sok csodás emléket szereztünk.
Mindig is Olaszországba vágytam.
Első helyen volt a bakancslistámon.
VOLT UTASOK
Viszont nem tudtam, hogy hajóútra megyek.
Nem árultam el neki, csak azt, hogy Olaszországba megyünk.
Az üdülőhajó volt a különleges meglepetés.
Akkor már nagyjából három éve voltunk együtt.
Az volt a tervem, hogy ezen az úton kérem meg a kezét.
Ha lánykérésre készül az ember,
a legromantikusabb helyet akarja választani,
és ezen az úton jó néhány hely közül választhattam.
A tökéletes pillanatot kerestem.
Ha a tökéletes helyen kéred meg, nem mondhat nemet, igaz?
Szerintem mindenki ezt gondolja.
Amikor megérkeztem, lenyűgözött, hogy mennyire hatalmasnak néz ki a hajó.
Akkor voltam 17 éves.
Anya akarta a hajóúttal megünnepelni az 50. születésnapját.
Nekem vett még hajójegyet, az akkori barátomnak,
és a gyerekkori legjobb barátnőjének, Luisának.
Kicsi korom óta mindent együtt csináltunk.
Hétéves lehettem, amikor rákot diagnosztizáltak nála.
De néhány hónappal az indulás előtt
a rákja visszahúzódott.
Ez is fontos ok volt arra, hogy megünnepeljük a születésnapját.
Az első dolgunk a hajó felfedezése volt.
Tudtam, hogy ez lesz a legnagyobb hajó, amit valaha láttam.
Még mindig emlékszem arra, amikor először a fedélzetre léptünk,
és lenyűgözött minket, hogy mennyire fényűző minden.
Pazar volt. Csillárok mindenhol.
Ránézésre minden aranyból, üvegből vagy márványból volt.
A régi olaszos stílust hozta.
Minden csillogott és tökéletes volt.
Nem tudtam pontosan előre, milyen szobát kapunk.
Akkoriban ez elég drága út volt,
én pedig egyetemre jártam.
De így is a lehető legjobb szobát szerezte meg.
Boldog voltam, mert erkélyt is kaptunk, gyönyörű kilátással.
Kiléptünk az erkélyre,
és Nick azt mondta, nézd!
Egy-két emelettel lejjebb voltak a mentőcsónakok.
Igen.
Gondoltam, ezt lefényképezem.
Sosem voltam még üdülőhajón.
Azt gondoltam, tegyük fel, hogy megismétlődik a Titanic esete.
Azt mondtam, nem lesz olyan.
„Voltam már ilyen hajón, fantasztikus lesz, imádni fogod.”
JANUÁR 13., PÉNTEK
Gyerekek, ne merjetek elfutni!
LEGÉNYSÉG TAGJA: Az utasok száma a fedélzeten 3208 fő.
A legénység létszáma 1023 fő.
Amikor felszálltunk, eléggé le voltunk nyűgözve.
Valaki odalépett megkérdezni, mit szeretnénk csinálni a héten.
Bejelentkeztünk a spába. Izgalmas volt az egész.
Pörgős volt. Beköltöztünk, és máris felfedezőútra indultunk.
Ezen a sétán mindent lefényképeztem.
A hajóutak egyik csodás tulajdonsága az,
hogy mindent biztosítanak.
Friss anyukaként ez nagyon megkönnyítette a dolgom.
Végtelen számú étterem mindenféle konyhával,
színházak, előadások, kaszinó.
Egyedül választani nehéz a sok lehetőség közül.
Emlékszem egy fagyizóra, ahol magadnak készíthettél fagyikelyhet,
és éjjel-nappal nyitva volt.
Bármikor ehettél fagyit.
Akkor volt a csúcson a The Walking Dead. Mindig azt játszottuk: ha jönnek a zombik,
hova mennél és milyen fegyvert használnál a harchoz vagy a meneküléshez?
Jött a kérdés: „Arra menekülnél vagy arra?
És ha lassú zombi, hol a fegyver, amivel megállíthatod?”
Amikor elkezdte ezt csinálni, azt mondtam, nem tudom.
Nem figyeltem igazán.
- Erre ő: „Tévedés!” - Pontosan.
- „Tévedés!” - Ezt elszúrtad.
Aztán lassan elkezdtem tényleg odafigyelni a környezetemre.
Gyönyörű este volt.
Tiszta idő, kicsit hideg, mert január volt.
SZÁLLODAVEZETŐ
De szokásosan kellemes este volt.
Körülbelül 43 évet dolgoztam a Costánál.
A hajón mindig dolgozik az ember.
Karácsonykor, újévkor, húsvétkor, szombaton és vasárnap is.
A hajón éreztem igazán otthon magam.
A Costa Concordián körülbelül 800 ember dolgozott alattam.
Január 13-án, pénteken este
már négy hónapja voltam a hajón táncosként.
Az volt álmaim állása, ez nem is kérdés.
Szó szerint a földi mennyország.
Bejárhattam a világot. Életem legjobb formájában voltam.
Nagyszerű barátaim voltak. Varázslat.
A Costa vezetősége és a legénység nevében
örömteli és megtisztelő köszönteni önöket.
Párszor találkoztam a kapitánnyal.
Először a legénységi liftben.
Csak annyit tudtam róla,
hogy nem olyan régen kapitány a hajón.
Kellemes utat!
Egyszer az anyám meglátogatott a fedélzeten,
és a kapitánnyal is beszélgetett,
aki elmesélte neki, hogy horgászni megy a szigetre az egyik barátjával,
de ezt ne adja tovább, mert igazából nem lenne szabad.
Szóval lehetett tudni róla, hogy szereti kihasználni a kiskapukat.
Aznap este, nem sokkal kilenc előtt, a kapitány hívott telefonon.
Pár nappal korábban a főpincér megkérdezte a kapitányt,
hogy a hajó üdvözölné-e a Giglio-szigetet közeli elhaladással,
mert ott lakik a húga és az édesanyja.
A PARANCSNOKI HÍD
Megkérdezte, csatlakozom-e hozzá a hídon az elhajózásra.
Számomra kissé szokatlanul hangzott,
mert éjszaka volt, sötét, és nem lehetett sok mindent látni.
De mivel a kapitány rábólintott,
követtük a parancsot.
KAPITÁNY: Halló?
MATRÓZ: Kapitány, itt Ciro, 9,5 km.
KAPITÁNY: Rendben, 9,5 km, jó.
MATRÓZ: Majdnem a Giglio-szigetnél vagyunk. 21:44-re érünk oda.
Aznap este a barátommal, Andreával
úgy döntöttük, felmegyünk a medencés fedélzetre.
Amikor kinyitottam az ajtót,
friss szellőt éreztem.
Koromsötét volt,
de a néhány égő mégis fényessé tette.
A fények a vízen is tükröződtek.
Kihajoltam, a tengert néztem,
és Andrea, aki mögöttem állt,
megölelt.
Azt mondta, pont olyan, mint a Titanic.
Abban a pillanatban…
Igazából furcsa érzés fogott el.
De őrültség, igaz?
Úgyhogy az ember elhessegeti a gondolatot.
Aztán felhívott az anyám.
Azt mondta, hogy az étteremben vannak, hozzák a vacsorát, menjünk le.
MILÁNÓ ÉTTEREM
Fontos vacsora volt,
mert éjfélkor volt a születésnapja.
Aznap este kellemeset vacsoráztunk.
Köszönsz apának?
De a vacsora után ideje volt lefektetni az egyéves Lilát.
Visszamentünk a kabinba, és lefektettük.
A szokásos esti rutint követtük.
Felvettem a pizsamámat.
Visszajöttem a zuhanyzásból, bokszert vettem, lefeküdtem.
Emlékszem, lefeküdtem,
és még ki is mondtam, hogy kimerültem.
Hosszú nap volt.
KAPITÁNY: Átveszem a hidat. Mi a sebességünk?
MATRÓZ: 15,3 csomó.
KAPITÁNY: Vigyük fel 16-ra!
Ahogy közeledtünk a szigethez, láttam, hogy túl közel vagyunk.
Ezt mondtam is a mellettem álló főpincérnek.
„Nekem úgy tűnik, túl közel vagyunk.”
Hirtelen jól kivehetővé vált a part.
Azon az estén a barátaimmal éppen fél óra szünetünk volt.
Az egyik perui pultossal randiztam,
aki a Londra bárban dolgozott az 5. fedélzet végén, a hajó hátuljánál.
Látni akartam, ezért azt mondtam a többieknek,
mi lenne, ha innánk egy cappuccinót a Londra bárban?
Mindenki azt mondta: „Igen, menjünk oda!”
KAPITÁNY: Három, öt, nulla.
KORMÁNYOS: Három, négy, nulla.
KAPITÁNY: Három, öt, nulla! Jobbra.
KORMÁNYOS: Rendben.
KAPITÁNY: Különben a szikláknak ütközünk.
Az egyik dolog, ami egy kicsit… Amikor megközelítettük a partot,
egy kicsit meglepett, hogy a hajó nem lassított.
Abban a pillanatban elfogott a pánik.
KAPITÁNY: Élesen jobbra!
KORMÁNYOS: Élesen jobbra.
MANRICO: Zátonyra akarja futtatni a hajót?
MANRICO: A fenébe!
A főpincér azt mondta, nem, meglátod, hogy a kapitány tudja, mit csinál.
Még be sem fejezte a mondatot…
Hallottam és éreztem is egy hangot és a rezgést.
Számomra nagyon nyugtalanító volt, hogy a szoba lassan elmozdult.
Megfeszült a testem, és tudtam, hogy valami nagyon nincs rendben.
Hangos csikorgást hallottunk,
aztán a csikorgás átment recsegő dörzsölődésbe,
és ezt ijesztő hallani.
El tudják képzelni? Ezer tányér tört össze egyszerre.
SZAKÁCS
Rettenetesen megijedtem, mert nagyon hangos volt.
A forró víz kiömlött a párolóedényekből.
A 180 szakács egyike voltam. Senki sem tudta, mi történik.
Azt hittem, csak viharos a tenger, és nem lesz gond.
Aztán pár másodperc múlva…
Nem, valami nem stimmel.
MATRÓZ: Mit művelt?
KAPITÁNY: Vízzáró ajtókat bezárni hátul!
MATRÓZ: Minden vízzáró ajtót bezárni hátul.
KAPITÁNY: Istenem, mit tettem?
Amikor megfordultam láttam,
hogy a hajó a szikláknak ütközött a bal oldalával.
Jól lehetett látni, hogyan áramlik be a víz a hajótestbe.
KAPITÁNY: Minek mentünk neki?
MANRICO: Egy sziklának, ráadásul vízvonal felett.
KAPITÁNY: Középen.
MATRÓZ: Középen.
Mindenki sokkot kapott, mozdulni sem bírtunk.
Nyugalom!
- Nem, jobb leülni. - Leülni?
Igen.
Mindenki kikészült.
Ránéztem anyára, aki ott volt előttem.
Rám nézett, és azt mondta: „Semmi baj.
Minden rendben.”
Mindent megpróbált megtenni azért,
hogy úgy érezzem, nem történik semmi rossz.
De tudtam, hogy baj van.
Ott álltunk azon gondolkodva, hogy mit tegyünk most.
Gyorsan visszanyertem a nyugalmam.
Ránéztem Nicholasra, ő pedig azt mondta,
el kell tűnnünk innen, mégpedig azonnal.
Azt mondta: „Hallottad? Érezted?”
Pánikba estem,
és a testem vészhelyzeti üzemmódba kapcsolt.
Vádoltak már azzal, hogy nincsenek érzelmeim,
de akkor és ott a puszta túlélés volt a cél,
hogy megmentsem a családomat.
Odakiáltottam Meghannek: „Fogd a kicsit! Mennünk kell!”
A reakcióját látva
azonnal megrémültem.
Kikaptam Lilát a kiságyból, miközben mélyen aludt.
A cumiját sem vettem fel.
Azonnal sírni kezdett.
Magamra kaptam egy farmert, de ennyi.
Nem volt rajtam póló. Meghan a karjában tartotta Lilát.
Kirohantunk az ajtón.
Az ütközés után
az első gondolatom az volt, hogy megnézem, mi történt lent.
Éppen odaértem a gépteremhez,
amikor halálra rémülve kijött a főmérnök.
Azt mondta, katasztrofális a helyzet, dől be a víz.
Tehetetlennek éreztem magam.
KAPITÁNY: A főmérnökkel akarok beszélni.
MATRÓZ: Kérem a főmérnököt,
a kapitány egyeztetni akarja a vészhelyzeti eljárást.
GÉPHÁZ
FŐMÉRNÖK: Szivattyúkat aktiválni!
MATRÓZ: Kapitány, a főmérnök van a vonalban.
KAPITÁNY: De víz jut be?
FŐMÉRNÖK: Nem bejut, ömlik. Most megyek le.
KAPITÁNY: De hol tör be?
FŐMÉRNÖK: A bal oldalon, most megyek le megnézni.
KAPITÁNY: De ott hol?
FŐMÉRNÖK: A gépháznál.
KAPITÁNY: De sok víz?
FŐMÉRNÖK: Áll a víz. Nem lehet lejutni. Megpróbáljuk a másik oldalon, egy perc.
Beindítjuk a szivattyúkat. Jelentkezem.
KAPITÁNY: Rendben.
FŐMÉRNÖK: Indítsátok be a vészhelyzeti szivattyúkat!
FŐMÉRNÖK: A műhelyig mindenhol víz van.
KAPITÁNY: Akkor most süllyedünk? Nem értem.
Kirohantunk a folyosóra.
Úgy becsültem, hogy a hajó lassan felborul,
és az járt a fejemben, hogy rohannunk kell a mentőcsónakokhoz.
És elkezdtünk felfelé rohanni a lépcsőn, ahogy csak bírtunk.
Meghan és a baba mögöttem volt.
Beindult az adrenalin, eluralkodott rajtunk a pánik.
Lila végig sírt. Kettesével szedtük a lépcsőfokokat.
A babával a kezemben próbáltam tartani a lépést. Küszködtem.
Rosszul lettem.
Mondtam, hogy mindjárt hányok.
Erre John: „Hányj, de ne állj meg! Menj tovább!”
A negyedik fedélzetre mentünk, ahol a mentőcsónakok voltak.
Egy pár mentőmellényeket osztogatott.
Akkor még csak páran voltak ott.
Mindenkit jeges szorongás öntött el,
és senki sem adott információkat.
Senki nem mondta meg, mit tegyünk.
És pont ebben a pillanatban kiment a világítás.
Koromsötét volt.
Hirtelen elszakadtam Meghantől és Lilától.
Nem tudom, hogy 3 vagy 13 lépcsőfok volt, de nem voltak mellettem.
Megijedtem, és emlékszem, hogy a nevét kiabáltam.
„John!”
Kiabáltunk, a hang irányába mentünk.
Egy örökkévalóságnak tűnt.
Amikor meglettek, azt mondtam:
„Fogd meg a farmerem derekát, és ne engedd el!”
Lilát a karomban tartottam, és kettesével szedtem a lépcsőfokokat.
Visszamentem a hídra a főmérnökkel.
A kapitánnyal elővették a hajó tervrajzát,
és megpróbáltak rájönni, mekkora károsodás érte valójában a hajót.
KAPITÁNY: Tudni akarom, hol volt az a rohadt szikla.
Nem volt riasztás.
Ugyanis a parancsnoki hídon alig lehetett érzékelni az ütközést,
miközben az étteremben levők a hajó hátsó részén,
pontosan érzékelték az ütközés valódi erejét.
MATRÓZ: Híd.
LONDRA BÁR 5. FEDÉLZET
LONDRA BÁR: Igen, itt José a Londra bárból.
LONDRA BÁR: Bemondanátok, hogy minden rendben van?
Az utasok nagyon feszültek.
LEGÉNYSÉG TAGJA: Addig is bemondhatunk valamit.
Mondjuk azt, hogy áramszünet volt!
MATRÓZ: Jó, legyen így. Áramszünet.
Hölgyeim és uraim! Figyelmet kérek,
a kapitány üzenetét hallják.
Elektronikus meghibásodás miatt áramszünet lépett fel.
Urai vagyunk a helyzetnek,
a szerelők már dolgoznak a hiba javításán.
Ha lesz új információnk, azonnal megosztjuk.
Folyamatosan azt hajtogatták, hogy nem kell aggódni, minden rendben.
- Menjenek vissza a szobájukba! - Igen.
HANGOSBEMONDÓ: A kapitány üzenetét hallották.
Kérjük, térjenek vissza a kabinjaikba!
Folyton az járt a fejemben, hogy nem megyek vissza a szobámba.
- Kizárt. - Szó sem lehet róla.
Igazából azt sem tudom, visszataláltam volna-e.
Amikor lementem a lépcsőn,
láttam, hogy az utasok nagyon meg vannak ijedve,
és azt kérdezték, mi történt.
Nem akartam megcáfolni azt, amit a kapitány mondott,
nem mondhattam mást, mert az csak még több kárt okozott volna.
A gond az volt, hogy nem cselekedhettem.
0. FEDÉLZET
Nem tudtuk, mi történik.
Mindent elhittünk, amit bemondtak.
Azt mondták be, hogy kisebb meghibásodás.
Mindig a kapitány szava dönt, bármit is mond.
A főszakács azt mondta, senki se mozduljon.
„Maradjatok ott, ahol vagytok, és álljatok készen a vacsoráztatásra!”
Úgy tűnt, nagyon sokára jött vissza a világítás.
Még mindig a lépcsőn rohantunk felfelé.
Aztán végül kiértünk a mentőcsónakok fedélzetére.
4. FEDÉLZET
Több száz ember, összezsúfolódva.
Érezni lehetett a pánikot.
Az emberek kiabáltak, vitatkoztak, próbálták kitalálni, mi legyen.
A személyzet azt hajtogatta,
hogy elektromos meghibásodás történt, és nem evakuálnak.
Lila a karomban volt, még mindig sírt.
Nemrég lettem anya,
és a kontroll elvesztése, hogy nem tudtam segíteni neki…
A legfontosabb az volt, hogy ellássam és megvédjem a gyerekemet.
Nagyon nehéz volt látni Meghan szenvedését.
Emlékszem, hogy John szemébe néztem,
és azt mondtam: „Le akarok szállni.”
MATRÓZ: Jelenleg kettő van, ugye?
Két elárasztott rekesz.
A végtelennek tűnő általános zűrzavar ideje alatt
a kapitány folyamatosan egyeztetett telefonon a cég biztonsági felelősével.
KAPITÁNY: A rekeszeket elárasztotta a víz. Elszúrtam, rendben?
Az egész hajót elöntötte a víz, de nem süllyedünk.
Hamarosan lehorgonyozunk. Megállunk,
és kell majd pár vontatóhajó, hogy elvigyenek.
Nem mondta el az igazat,
mert a kapitány szerintem teljesen pánikba esett,
és ő maga sem értette, hogy mi történik.
MILÁNÓ ÉTTEREM 4. FEDÉLZET
Az étteremben
a legénységtől vártuk a tájékoztatást, hogy megmondják, mit csináljunk,
de úgy tűnt, pánikba estek.
Végül a pincérek azt kérték, hogy menjünk fel a medence fedélzetére.
Mindenki tülekedni kezdett,
mert mindenki pánikban volt.
A másik oldalon menjenek ki! A másik oldalon!
A padló tele volt üvegcserepekkel,
mi pedig vacsorához voltunk öltözve,
vagyis magas sarkú volt rajtunk.
Végül csak felértünk,
és emlékszem, az ablakon kinézve megláttam a Giglio-szigetet.
Nézd, ott a part! Nincs baj.
Alice, nézd! Látod a szárazföldet? Megérkeztünk.
Láttuk a fényeket,
láttuk a kikötőt.
Azt mondtam, rendben, itt vagyunk a szárazföld mellett.
Semmi baj. Minden rendben lesz.
Sokan megnyugodtak,
és pont ez volt a baj.
Csökkent az éberségünk.
FŐMÉRNÖK: Dízelgenerátort bekapcsolni!
MATRÓZ: Nincs áram.
FŐMÉRNÖK: A dízelgenerátor gyújtása mindentől független.
FŐMÉRNÖK: Itt semmi sem működik.
A kapcsolótábla, semmi. Nem indul a dízelgenerátor.
Ellenőrzöm fent, miért nem indul be.
Volt három szakács.
A liftben ragadtak.
Kiabáltak, a lift ajtaját ütötték.
Négyen mentünk oda.
Felfeszítettük az ajtót, és kimentettük őket.
Az ötödik fedélzet hátuljánál a hajó egyre jobban megdőlt.
Emlékszem, azt gondoltam: „Nem maradhatok itt.
Le kell szállnom a hajóról.”
A folyosón voltam, amikor megláttam a főnökömet.
Meglátott, és azt kérdezte: „Hova mész?”
„A vészhelyzeti gyülekezőhelyre.” Erre ő: „Kizárt.
Visszamész a társalgóba, és szórakoztatod az utasokat.”
El sem hittem, amit hallottam.
Azt válaszoltam: „Felmondok.” Egyenesen a gyülekezőhelyre mentem,
nem vártam kódra, jelre, SOS-jelzésre, semmire.
A 4. fedélzeten álltam, a hajó elején.
Mi, a legénység tagjai, teljesen elkülönített helyen voltunk.
A felettesemnek kellett volna jönnie,
de amikor megérkezett,
olyan volt, mintha kísértetet láttam volna. Holtsápadt volt.
Teljesen üres volt a tekintete. Úgy éreztem, zombit látok.
A szerelőruhája volt rajta, ami olyan, mint egy felnőtt rugdalózó,
egy kezeslábas, és teljesen át volt ázva.
És amikor megérkezett, nem volt kommunikációképes.
Ekkor gondoltam azt, hogy oké, itt már senki sem irányít,
nekem kell megoldanom.
A parancsnoki hídon voltam, és azt mondtam a tiszteknek,
figyeljenek, mert a hajó már 20%-os megdőlésnél tart.
Az ő agyukban is meg kellett szólalni a vészjelzésnek,
hiszen szakemberként tudták, minél nagyobb a dőlés,
annál jobban veszik el a stabilitás.
A víz szintje egyre közelebb jött ahhoz a ponthoz, ahol álltunk.
Eleinte nagyon távolinak tűnt a mentőcsónakoktól,
de most egyre közelebb került hozzánk.
Egyre jobban megijedtem, egyre jobban bepánikoltam,
és elkezdtem mindent lefilmezni, amit csak tudtam.
Az embereknek kapaszkodniuk kell, hogy ne csússzanak a hajó oldalához.
Senki sem mondta meg, mit tegyünk,
és akkor Nicholas azt mondta…
„Ez a hajó el fog süllyedni. Le kell lépnünk.”
Várj! A férje.
Kinyitottuk a mentőhajót, beszálltunk,
és elkezdtük vizsgálni a csörlőket és a motorokat.
Ekkor tűnt fel egy szakácsnak kinéző, mentőmellényes fickó.
Közölte velünk,
hogy ehhez nem nyúlhatunk,
és bezárta a kaput.
- Egyesével! - Várjon, mit akar?
Felemeltem a hangom. „Ennek semmi értelme. El kell hagynunk a hajót.”
Kezdtünk rendesen kiborulni.
Teljesen egyértelmű volt,
hogy ez nem egyszerű áramszünet.
Már az utasok sem hitték el.
Valójában sok utas elkezdte a rendőrséget hívni.
Csendőrség, Grosseto.
UTAS: Nézze, nemrég telefonáltam,
a hajó egyre jobban megdől. Sok gyerek van a hajón.
CSENDŐRSÉG: Őrizzük meg a nyugalmunkat! Intézkedünk.
CSENDŐRSÉG: Csendőrség, Grosseto.
UTAS: A Costa Cruises egyik hajóján vagyok, a Costa Concordián.
CSENDŐRSÉG: Igen. Milyen a helyzet?
UTAS: A hajó egyre jobban megdől. Nem mondanak semmit.
Két újszülöttel vagyok itt, és őszintén szólva nem tudom, mit tegyek.
22:25 40 PERCCEL AZ ÜTKÖZÉS UTÁN
MATRÓZ: Livornói parti őrség, itt a Costa Concordia, hallgatlak.
PARTI ŐRSÉG: Jó estét, Costa Concordia!
Megerősítenéd, vannak-e valamilyen problémáitok?
MATRÓZ: Igen, megerősítve. Áramszünet van a fedélzeten, ellenőrzést végzünk.
PARTI ŐRSÉG: Segítségre van szükség, vagy csak megálltatok a Giglio-szigetnél?
MATRÓZ: Igen, megerősítve, megálltunk a térségben.
Azt mondták, áramszünet volt,
de nem számoltak be a valós helyzetről.
A kapitány valószínűleg „mentesíteni akarta magát”
a történtek felelőssége alól.
Szerintem ez hatalmas hiba volt.
Odajött az egyik szakács,
hogy valami nagy dolog történt,
és a C fedélzetre szivárog a víz.
Amikor kimondta ezt, mindent elfelejtettem,
Lefutottam,
mert amikor csak fizetést kaptam, a pénzt mindig beraktam az ágy alá.
Rengeteg adósságom volt.
Bajba sodortam a családomat.
Állandóan azon járt az eszem,
hogy elég pénzt gyűjtök össze az adósságaim kifizetéséhez.
A kemény munkám eredménye, az összes megtakarításom,
az ágyam alatt volt.
El kellett hoznom a pénzemet,
ami a kabinomban volt a B fedélzeten.
Ott állt a biztonsági őrök vezetője,
és megállított.
Azt mondta: „Nem mehetsz le a B fedélzetre.
Senki sem léphet be erre a területre.”
Erre én: „Nagyon fontos dolgot kell elhoznom.”
Mire ő: „Semmi sem fontosabb az életednél.”
Igaza volt.
El kell jutnom a mentőcsónakomhoz.
PARTI ŐRSÉG: Costa, kaphatnánk egy helyzetjelentést?
MATRÓZ: Igen, parti őrség, vizsgáljuk a vízbetörést.
PARTI ŐRSÉG: Tehát nemcsak áramszünet van, hanem víz is betört?
MATRÓZ: Igen, betört a víz. Igen, betört.
PARTI ŐRSÉG: Szóval milyen segítségre van szükség?
MATRÓZ: Kérünk egy vontatót, és már minden utason mentőmellény van.
PARTI ŐRSÉG: Vannak áldozatok, és mi okozta a vízbetörést?
MATRÓZ: A vízbetörés miatt nincsenek áldozatok.
22:32 47 PERCCEL AZ ÜTKÖZÉS UTÁN
A hídon nagy volt a káosz.
A többi tiszt gyakorlatilag megnémult. Nem tudták, mit tegyenek.
És ekkor végre megnyomták az általános vészhelyzet gombját,
és megszólaltak a szirénák.
Hirtelen megszólalt az első sziréna.
Abban a pillanatban mindenki elhallgatott.
Egy kürtöt hallottunk, aztán megszólalt egy második.
Akkor gondoltam azt,
hogy: „Csak nem? Egész éjjel erre vártunk.”
Talán az volt az este legocsmányabb pillanata,
mert emberek százai kezdték ellökdösni egymást,
átgázolni egymáson, hogy elérjék a csónakokat.
Apám korabeli emberek lökdöstek.
Hölgyeim és uraim, a figyelmüket kérem!
Őrizzék meg nyugalmukat, menjenek a gyülekezőhelyre a 4. fedélzeten!
A hajókon katonás rend uralkodik.
Nagyon fontos a hierarchia. Mindenkinek megvan a szerepe.
Miért tartott 45 percig a vészhelyzet életbe léptetése?
Szerintem a kapitány látni akarta, hogy alakul a helyzet.
Szerintem maximum öt perccel az ütközés után el kellett volna rendelni.
Lementem a negyedik fedélzetre,
hogy megpróbáljak minél több embert megmenteni,
és hogy irányítsam az evakuálást.
A hajó megdőlt,
és anya egyre nehezebben tudott járni a magas sarkúban.
Erősen szorította a kezem, és azt mondta…
„Ne engedj el!”
Ebben a pillanatban,
egyetlen szó nélkül,
egymásra néztünk, és tudtuk, mi a dolgunk.
Egyesével.
Fogja a gyereket, menjen! Maga!
Elkezdtük a beszállítást a csónakokba.
Nem tudhatod előre, milyen ember vagy.
Hogy reagálsz vészhelyzetben.
Nem tudhatod előre, hogy az leszel,
aki megbénul,
vagy aki cselekszik.
Menjen!
Csendőrség.
UTAS: Lemészároljuk egymást, mint a birkákat, küldjenek valakit!
Hozzák a gyerekeket!
A mentőcsónakokban csak 150 ember fér el,
szóval figyelni kell a létszámra.
Ennyi, vagy fel fogunk borulni.
Felborulunk, állj!
Állj!
Sokan voltak a mentőcsónakban, közel jártunk a 150-es maximumhoz.
Az emberek pénzt ajánlottak, hogy beszállhassanak. Nagyon szomorú volt.
Az egyikük kicsit idősebb volt. Azt gondoltam, istenem.
- Hogy hívják? - Nicholas Taliaferro.
- Honnan jött? - San Diegóból, Kaliforniából.
Sokat segített.
A mentőcsónakban ültem és vártam.
Egy idő után az emberek elkezdték bemondani a nevüket a kamerába.
Steve és Kathy, a michigani Port Huronból.
A nevünk Maria és Melissa…
- Oké, együtt maradunk. - Igen, együtt maradunk.
Kísérteties az egész,
mert azt hitték, meg fognak halni.
A hajó magasabbik oldalán voltunk. Sok tucat ember volt ott
gyakorlatilag egy fémkapszulába bezsúfolódva.
Aztán ránk került a sor, hogy beszálljunk a mentőcsónakba.
„Engedjük már le a vízre!”
Mindenki azt várta, hogy elhangozzon a parancs.
Szerintem indulhatunk.
Végignéztem a mentőcsónakban ülőkön,
és meg voltak rémülve.
A „hajót elhagyni” jelzésre vártak.
Igen, de miért nem engedik le a mentőcsónakokat?
A „hajót elhagyni” jelzésre vártunk.
De késlekedtek vele, és nem értettük az okát.
Észrevettem, hogy mindenkin mentőmellény van, de mi nem találtunk.
Emlékszem, Luisa az anyámra nézett,
és azt mondta: „Nem tudok úszni.”
Nagyon meg volt ijedve.
Anya azt mondta, vissza kell mennie a kabinba.
„El kell hozni Luisa mentőmellényét,
és átveszem a cipőmet is, mert ebben már járni sem tudok.”
Azt mondtam: „Nem!
Ez a lehető legrosszabb ötlet.
Kizárt, hogy visszamenjek a kabinunkba. Két fedélzettel lejjebb van.”
Azt válaszolta, hogy ők mennek.
„Ha nem akarsz velünk jönni,
megvárhatsz minket itt Andreával.”
22:56 71 PERCCEL AZ ÜTKÖZÉS UTÁN
Kapitány, a mentőcsónakok leengedésével bejelenthetem, hogy elhagyjuk a hajót?
KAPITÁNY: Az utasokat evakuáljuk a partra, és az más.
Az utasokat evakuáljuk a partra.
- Előkészítik a mentőcsónakokat? - Igen, mennek le.
Amikor beszálltunk a mentőcsónakba,
felhívtam anyát.
Megkérdeztem, hol van.
Azt válaszolta, ő is mindjárt beszáll egy mentőcsónakba.
Ereszkedünk.
Csak mert a mentőcsónakban voltunk, még egyáltalán nem voltunk nyugodtabbak.
Lassan eresztettek le a víz felszíne felé.
Megfogtuk egymás kezét, és a Miatyánkot kezdtük imádkozni.
Folyamatosan imádkoztunk, újra és újra elmondtuk.
Együtt sikerülni fog.
Láttuk, hogy a szobánk fedélzete,
amely a mentőcsónakok felett volt,
már a víz szintjére került.
Nézd, mennyire megdőlt! Úristen!
Istenem, süllyed a hajó.
Csend, ne kiabáljatok ilyeneket!
Nagyon megijesztene, ha ott lennék.
Örülök, hogy kimenekültünk.
Láttam, hogy a matróz megkapta az engedélyt a csónak leeresztésére,
és azt gondoltam: „Hála Istennek!”
Végre közel kerültünk ahhoz, hogy elhagyjuk a hajót.
A magasan levő oldalon voltunk.
Én fogtam Lilát,
és akkor másodperceken belül
olyan érzésem volt, mint mikor a hullámvasúton lezuhan a gyomrod.
Nagy zuhanás, nagy csattanás, aztán dőlés.
Istenem, most már félek!
A mentőcsónak megdőlt, és 80 ember esett el benne.
Az emberek egymásnak csapódtak.
Mindenki egymás hegyén-hátán volt, az emberek sikoltoztak és sírtak.
A hajó meg volt dőlve,
ezért gyakorlatilag az oldalára dobták le a mentőcsónakot.
A mentőcsónak magasabbik oldalán voltunk,
és a lábunkkal tartottuk magunkat.
Véreztem. Vérzett a lábunk.
Meghan összeomlott Lila sírása miatt.
Emlékszem, hogy odakiáltottam Johnnak: „John, nem bírom tartani Lilát!”
Átadtam neked a kicsit.
Rendkívül veszélyes helyzet volt.
Nem tudtam, hogy le fog-e zuhanni,
mert jóval a vízvonal felett voltunk.
Alattunk láthatóan voltak segítségre szoruló emberek,
de csak a családom megmentésére tudtam koncentrálni.
Tényleg nem tudtuk, hogy jutunk ki onnan.
Emlékszem, hogy hangosan kimondtam:
„Meg fogunk halni?”
KAPITÁNY: Gyertek, erre! Menjünk, emberek!
Fogjátok a rádiót, és gyertek!
A lépcsőn. Menjünk a külső fedélzetre!
MATRÓZ: Hidat elhagyni!
KAPITÁNY: Ezt nem mondtam! Gyertek velem!
Nem hangzott el a hajót elhagyni parancs.
A kapitánynak nehezére esett kimondani, mert nyilván abban az esetben,
ha ezt a parancsot adja, ezzel azt mondja, a hajónak vége.
Elindult az evakuálás, én viszont nagyon rossz helyzetbe kerültem.
Még a hajón voltam.
Nagyon féltem, mert nem tudok úszni.
A hajótársaságnál az alkalmazásnak feltétele a részvétel az úszásoktatáson.
Viszont rám csak feladtak egy mentőmellényt,
és belöktek a medencébe.
Lebegtem, aztán egy perc múlva már ki is halásztak,
és azt mondták, meg is volt az oktatás.
Nem tudtam, mit tegyek.
A hajó nagyon gyorsan dőlt.
Meg fogok halni.
Aztán az egyik kollégám meglátta, hogy sírok, és azt mondta: „Gyere velem!”
A víz elérte a 3. fedélzetet.
A kollégám felvezetett a 4. fedélzetre a másik oldalon.
Odaértünk, és be tudtam szállni az egyik mentőcsónakba.
Ahogy távolodtunk, még sok embert láttam bent.
A menekülésért küzdöttek.
Nem hittem el, hogy ez történik.
Még mindig azt hittem, álmodom.
Aztán az egyik barátom és munkatársam azt mondta, látod azt ott?
„A kapitány a mentőcsónakban ül.”
Ez meglepett.
Miért kellett a kapitánynak előttem elmenekülnie?
Megdől.
- Egyre jobban megdől. - Nézd!
Ahogy a hajó süllyedt, egyre erősebben dőlt meg.
Nem tudtunk egyenesen állni, ezért a hajó oldalába kapaszkodtunk.
Erről a magasan levő részről azt is láttuk,
hogy volt egy csónak, amit megpróbáltak leengedni,
de a hajó szöge miatt lassan átfordult,
és láttuk, hogy emberek esnek a vízbe.
Segítség!
A nyitott területen, ahol álltunk,
volt egy dupla ajtó,
mögötte pedig egy nagyon széles, vízszintes folyosó.
A másik oldalán volt korlát,
de az erős dőlés miatt járhatatlanná vált.
Át kellett jutnunk a szakadékon,
és beszállni egy mentőcsónakba,
vagy legalább beugrani a vízbe.
Azt kiabáltam a legénység tagjainak,
hogy át fogjuk dobni az embereket,
hogy el tudják kapni a korlátot,
és aztán lemászhassanak arra az oldalra, amelyik közelebb van a vízhez.
Én álltam az egyik oldalon, egy kollégám a másikon,
és a hónuk alá nyúlva átdobtuk az embereket.
Miután mindenki átjutott,
öten maradtunk ott csapdába esve.
A hajó annyira megdőlt, hogy a folyosóból liftakna lett.
Már képtelenség lett volna átjutni.
Ezen a ponton minden kísértetiesen békéssé vált,
és olyan volt, mintha egy lakatlan szigeten lennénk.
Ki kellett jutnunk a csónakból.
Nem messze volt egy fedélzeti nyílás,
amin át nyilvánvalóan ki lehetett menekülni.
Mi néhányan, akik nem zuhantunk a csónak aljára,
azon a nyíláson át próbáltunk kimenekülni.
Egyesével másztunk ki.
Aztán a mentőcsónak tetejéről át kellett jutni a hajóra,
ami most már felettünk volt.
És nem értek egymáshoz, át kellett jutni.
Élőláncot alkottunk,
de nem tudtam volna kimászni úgy, hogy Lila a karomban van.
Át kellett adnom egy idegennek.
A sötétben, a tenger felett lógva.
Egy rossz mozdulat, és a vízben köt ki az ember,
ami ki tudja, mennyivel volt alattunk.
Mindig is tériszonyom volt.
Az, hogy felmásszak a hajó oldalán,
hat emelet magasan, a sötétben, a tenger felett, őrültségnek tűnt.
De csak így tudtunk kijutni.
Aztán vissza kellett mászni a hajóra, és ez az éjszaka legsötétebb pontja volt.
Az első kérdésünk az volt, hogy van-e még mentőcsónak.
De nagyon gyorsan kiderült, hogy egy sem maradt.
Azt mondtam Johnnak, hogy ússzunk ki, túlélhetjük.
Komolyan átbeszéltük, hogy mivel járna.
A magasság, ahonnan ugrunk.
Túlélné egyáltalán Lila az ugrást?
Tudunk úszni Lilával ennyire hideg vízben?
Mérlegeltük, hogy túlélhetjük-e,
vagy jobb a hajón maradni.
Akkor kezdett komolyan tudatosulni bennünk,
hogy talán nem jutunk ki élve.
A keresztény tanítás az, hogy ne alkudozzunk Istennel.
De automatikusan jön.
Azt mondtam: „Istenem, csak juttass le erről a hajóról,
és megmutatom Lilának, ki Jézus. Helyesen fogom felnevelni,
de segítened kell lejutni.”
A hajó ennyire megdőlt, és a magas oldalon voltunk.
Aztán megláttam a személyzet egy tagját.
Fehér ruhát viselt.
Egyenruhában volt, hivatalos személynek tűnt, és…
Ránézett Lilára, aztán ránk.
Azt mondta: „Menjenek a hajó másik oldalára!
Valószínűleg úszniuk kell majd.
Ez a legjobb esély a túlélésre.”
Elnéztem a hajó eleje felé,
és láttam, hogy egy csapat utas megállt.
Azon gondolkodtam, bajban vannak-e.
„Miért nem csatlakoztak hozzánk?”
Elindultam feléjük,
és nehéz volt megkülönböztetni a falat a padlótól,
ezért kénytelen voltam a falon gyalogolni.
Az első ajtóknál még megnéztem, megbírják-e súlyomat,
de aztán a következő sajnos befelé nyílt.
bezuhantam a hajó belsejébe,
és elájultam.
GIGLIO-SZIGET
Amikor kiértünk a szigetre…
„Mit csináljunk most? Hova menjünk?”
Senki sem adott útmutatást senkinek.
Volt egy pillanat, amikor azt kiabáltam…
„Tud segíteni nekünk bárki?”
Meghallottam egy távoli, halk hangot. „Menjenek a templomba!”
Az első dolgom az volt, hogy felhívtam anyát,
de már nem csöngött ki.
De azt mondta, egy mentőcsónakban van, szóval itt kellett lennie valahol.
Elkezdtük keresni anyát és Luisát.
A sziget rettenetesen zsúfolt volt,
és lehetetlennek tűnt megtalálni bárkit.
Bementünk az összes boltba.
Bementünk a templomba.
A legénység még mindig nem tud semmit, és a hajó még mindig süllyed.
Nem tudják, van-e még rajta valaki.
Találtunk egy kis zugot a templomban.
Mindenki nagyon aggódott, meg voltunk ijedve, és fáztunk.
Kimentem, és találtam fóliatakarókat. Hoztam be belőlük a templomba.
Emlékszem, hogy az emberek a családtagjaik nevét kiabálták, és nem érkezett válasz.
Judy!
Steve!
Kathy!
Mindenhol kerestük az anyámat,
és a végén ott álldogáltam néhány emberrel,
akik a hajót figyelték,
mert arra gondoltam, talán még nem futott be a mentőcsónakja.
Ahogy telt az idő,
észrevettük, hogy a hajó még jobban megdől.
Olyan, mint egy jelenet a Titanicból. Teljesen olyan.
Annyira ijesztő volt ebből a szemszögből látni.
Látszott, hogy a fedélzetről integetnek. Látszott, hogy segítségért könyörögnek.
Szörnyű volt látni.
Bár mi már biztonságban voltunk,
tudtuk, hogy vannak, akik még a hajó foglyai.
Láttuk, hogy van egy nyitott folyosó,
ami a hajó másik oldalára vezet,
és egyértelmű volt, hogy azon kell átmennünk a túloldalra.
A folyosó gyakorlatilag egy 60 méter hosszú csúszda volt.
Tudtuk, hogy miután csúszni kezdünk,
nem fogunk tudni felállni.
A hajó még mindig annyira mozgott, hogy minden fél fok dőlés után
egy újabb bútor száguldott végig a folyosón.
Lila még mindig hozzám volt kötve, a mellkasomhoz szorítottam,
és végigcsúsztunk a folyosón.
Nagyon ügyetlenül bukdácsoltunk,
a hátunkon száguldottunk le a folyosón.
Bútorok és egyéb holmik mindenütt. Olyan 30 km/órával csúszhatunk.
Emlékszem egy rántásra. Lila beverte a fejét.
„Istenem, nagyon beverte a fejét.
Jól van?”
Biztos voltam benne, hogy nem éli túl.
Emlékszem, hogy amikor leértünk a csúszda aljára,
szinte meggyónva mondta,
hogy Lila nagyon beverte a fejét.
Emlékszem a fájdalomra az arcán.
Az volt a reakcióm, hogy megnéztem,
hogy sír-e,
és aztán azt mondtam, jól van, menjünk tovább.
Amikor magamhoz tértem,
gyorsan ellenőriztem a testem,
és rájöttem, hogy eltört az egyik lábam.
Körülnéztem, és rájöttem, hogy az étteremben vagyok.
Kiabálni kezdtem. „Segítség!”
De nyilván senki sem hallott.
Volt mellettem egy serpenyő.
Megfogtam, és azzal ütöttem a padlót.
Az ajtóban ragadtunk az 5. fedélzeten, és hirtelen kopogást hallottam.
Nem mechanikus zaj volt.
Mintha emberek jelezték volna, hogy hol vannak.
De lehetetlen… Nem tudtunk volna odajutni.
Amikor átértünk a másik oldalra, már láttuk a vizet.
Végre közel voltunk.
Próbáltuk felhívni magunkra a mentőcsónakok figyelmét.
Láttam egy mentőcsónakot, és benne az emberek arcát.
Összenéztem egy nővel,
és egy pillanatra elkaptuk egymás tekintetét.
Felemeltem Lilát, és azt mondtam: „Bambino, vigyék el a kicsit!”
De megrázta a fejét.
Szerintem szeretett volna segíteni, de nem tudott.
Addigra már teljesen összetörtem lelkileg.
Folyamatosan imádkoztam magamban.
De hirtelen észrevettük, hogy van néhány üres mentőcsónak,
amelyek a hajó körül várnak.
Életjeleket láttunk.
Mindketten akcióba lendültünk. „Jézusom, visszajönnek a többiekért?”
Amikor sikerült felhívnunk magunkra a mentőcsónak kapitányának a figyelmét,
megpróbált eljutni oda, ahol álltunk.
Úgy tűnt, mintha nagyon régóta ácsorognánk már ott.
Közben pedig a hajó lassan, de folyamatosan dőlt.
Úgy éreztük, bármelyik perc az utolsó lehet.
A mentőcsónakok 3-4 méterrel alattunk voltak.
A tenger háborgott, a csónak folyton nekicsapódott a hajónak.
Így aztán bár a mentőcsónakba szállás is kockázatos volt,
valahogy átmásztunk.
Nagyon megkönnyebbültünk.
Azonnal kinavigáltak alóla.
Felnéztem a mentőcsónak nyílásán,
és nem látszott az ég.
Mindenhol a hajó borult fölénk.
Lila elcsendesedett.
Emlékszem, a karomban tartottam, és reménykedtem, hogy jól van,
hogy nem esett baja.
Úgy éreztem, teljesen egyedül vagyok. Senki sem jön megmenteni.
Aztán meghallottuk a helikoptereket.
De a hajó eltavkart minket, mint egy esernyő.
Nem látnak minket.
Nem tudtam visszamenni sem a vízhez, sem a hajó belsejébe.
A hajó süllyedt.
Ez volt az a pillanat,
amikor elkezdett leperegni előttem az életem filmje.
Emlékszem, az apám azt mondta,
a gyerekeknek nem szabadna a szüleik előtt meghalniuk.
Abban a percben kapcsolt be bennem az ösztön, hogy harcoljak.
Rá kell jönnöm, hogy élhetem túl.
Azon gondolkodtam, hogy láthatnak meg minket.
Rájöttem, hogy van nálam egy zseblámpa.
Nem ismerem a Morse-kódot, de elkezdtem villogtatni a közeli hajónak.
Itt az IMA mentőhelikopter.
Hallgatlak, IMA.
Valaki jeleket ad. Elindulunk kimenteni.
Rendben, tökéletes.
És hirtelen leereszkedett egy férfi, tisztára mint James Bond.
Felhúztak minket a helikopterbe.
Aztán visszament, és egyesével a többi négy embert is felvitte.
Rendben, bravó!
Három ember jó állapotban, a grossetói reptérre visszük őket,
ahol elsősegélyben részesülnek.
Ahogy távolodtunk,
láttam, hogy mindennek vége lett, amit szerettem, ami a világom volt.
De életben maradtam.
RÓMA
Péntek késő este volt.
A hírfolyamom tele lett egy üdülőhajó utasaival,
akik a toszkán partoknál, a Giglio-szigetnél voltak.
Tudtam, hogy csak a helyszínen deríthetem ki, mi történt valójában.
Egy zsúfolt üdülőhajó zátonyra futott és felborult.
Az utasok a Titanic című filmhez hasonlítják.
Akár 70 ember is eltűnhetett.
Másnap reggel fél hét körül érkeztem meg Giglióba.
JANUÁR 14., SZOMBAT
Sosem felejtem el a Costa Concordia látványát.
Nehéz volt nem az óriási sziklát bámulni,
ami a hajó aljából állt ki.
Meg kellett próbálnom elmagyarázni, hogy történhetett.
Tegnap egy olasz üdülőhajó zátonyra futott a toszkán partoknál.
Legyünk őszinték, mindig eszünkbe jut, ha repülőre vagy hajóra szállunk…
„Mi lesz, ha valami baj történik?” Nos, itt megtörtént.
A hajó nagyon sekély vízben van.
Azonban a mérete és az elhelyezkedése miatt a nagyon sziklás területen
az olasz parti őrség több tucat búvárt vet be,
akik átfésülik a környéket és a hajó belsejét túlélők után kutatva.
A tűzoltóság búvára vagyok, a szakterületem a barlangi búvárkodás.
Két merülés, mindkettő 40 perces. A művelet teljes időtartama két óra.
Anya születésnapja volt.
Azon gondolkodtam, hogy az étteremben kellene lennem,
a Boldog szülinapot énekelve.
Ehelyett a Giglio-szigeten vagyok,
a földön ülök,
és azon tűnődöm: „Hol van?”
Azt a kérdést tettem fel magamnak, hogy: „Viszontlátom még valaha?”
Az idő múlásával, és mivel január volt, és hideg volt a víz,
a túlélés esélye az első 24 óra után nyilván radikálisan csökkent.
Rendben.
Leválasztás.
Rendben.
Kifejezetten félelmetes helyzet volt,
mert valós kockázata volt annak, hogy a tenger fenekén végezzük
az óriási hajó belsejében,
és az áldozatok kimentői helyett mi magunk is áldozattá válunk.
Minden, ami nem volt lerögzítve, akadállyá vált.
Vezetékek. Éles felületek.
Ezek a dolgok nyilván mind veszélyesek a búvárokra.
JANUÁR 15., VASÁRNAP
Eljött a hajnal, és ezzel végre világos lett.
Még mindig az étteremben voltam.
Telnek az órák, és jön a kihűlés.
Ha még egy éjszakát ott kellett volna töltenem,
nem vagyok biztos benne, hogy megéltem volna a reggelt.
Kezdtem azt gondolni,
ha egyszer kiszabadulok innen,
fontolóra kell vennem a családalapítást.
Talán a házasság hiányzott az életemből.
Már 48 órája nem aludtunk.
Kinyílik a furgon ajtaja,
és a főnököm azt mondta: „Van még bent valaki. Mennünk kell.”
A szállodarészleg vezetője, Manrico Giampedroni,
akit több szemtanú is akkor látott utoljára,
amikor az embereket mentette a hajó vendégeknek fenntartott részén.
A kollégáim átkutatták a hajót.
Az esetleges túlélőknek kiabáltak.
„Itt a tűzoltóság!
Van ott valaki?
Van ott valaki? Hall engem valaki?”
És egyszer csak
válasz érkezett.
Rendben, nyugodj meg! Nyugalom.
Mélyen bent voltunk a hajóban, egyfajta alagútban,
vagyis nem volt természetes megvilágítás,
mert oda nem ért el a napfény. Olyan volt, mintha egy barlangban lennénk.
Jól van, semmi baj. Lassan!
Semmi baj. Lassan!
Lassan!
Jól van.
Aztán megláttam a keresett személyt.
Azt kérdeztem: „Helló, hogy hívják?”
Azt válaszolta: „Manrico. Manrico Giampedroni.”
Azt mondja: „Francesco vagyok…
A mentőcsapat egyik tagja.”
Azt mondta: „Már megnyugodhat.
Kivisszük.”
Tizenhárom év telt el, és még mindig sírok.
Hihetetlen.
Úgy tűnik, a katasztrófák után mindig történnek csodák.
Ez alkalommal a legénység egyik tagját
találták meg a mentőegységek kabinról kabinra járva.
Két napig volt bent, törött lábbal.
- Eszébe jutott, hogy talán nem jut ki? - Igen.
Amikor egyedül voltam az étteremben, igen.
A sokk, a pánik, a káosz után
a megkönnyebbülés könnyei.
Rose Metcalf táncosnőt az utolsók közt mentették ki a süllyedő hajóról.
Mások, köztük Nick Tally és a barátai is biztonságban vannak.
Remegő olasz családok nyújtották a gyerekeiket,
hogy emeljem be őket a mentőcsónakba.
Több mint 1,5 órát vártunk, mire beszállhattunk a mentőcsónakba.
Két évig kellett várnom.
Az édesanyám holttestét az utolsók közt találták meg.
Az, hogy megtalálták,
egyáltalán nem adott megnyugvást.
Olyan volt, mintha a Costa Concordia kettévágta volna az életem.
Ő volt a mindenem,
és én is neki.
Hogy hívják ezt a gyönyörű kislányt?
Stefániának hívják. Kié ez a kislány?
A toszkán partoknál zátonyra futott hajó kapitányát
letartóztatták az olasz hatóságok.
A vád gondatlanságból elkövetett emberölés és a hajó elhagyása.
A tengerészeti jog szerint nagyon súlyos bűncselekmények.
Aznap éjjel 32 ember halt meg, köztük egy ötéves gyerek.
A balesetet követő napokon
a Costa PR-csapata volt az információk egyetlen forrása,
és egyértelmű volt, hogy ők már eldöntötték, ki a felelős.
A vádaskodás ma szintet lépett:
a hajó tulajdonosa azt mondta, a kapitányuk volt a hibás.
Úgy véljük, emberi hiba történt.
A COSTA CRUISES VEZÉRIGAZGATÓJA
A kapitány nem követte a jóváhagyott útvonalat.
A történet egyik legdrámaibb fordulata
január 17-én jött.
Egy helyi újságíró egy USB-memóriát talált a lezáratlan autójában.
Egy beszélgetés felvétele volt rajta
a livornói parti őrség és Schettino kapitány között,
miután Schettino azt mondta, elhagyta a hajót.
PARTI ŐRSÉG: Mit csinál, kapitány?
SCHETTINO: A mentést irányítom.
PARTI ŐRSÉG: Onnan? Menjen a fedélzetre, onnan irányítsa! Megtagadja?
SCHETTINO: Ilyet nem mondtam.
PARTI ŐRSÉG: Megtagadja, hogy visszamenjen?
Árulja el, miért nem megy a fedélzetre!
Ha valaki hallotta, ahogy a parancsnok azt mondja, menjen vissza a hajóra,
nem felejti el.
PARTI ŐRSÉG: Menjen a fedélzetre! Ez parancs! Nem mérlegelhet.
Elhagyta a hajót. Mostantól én parancsolok.
Menjen a fedélzetre!
Világos? Nem hall?
- SCHETTINO: Visszamegyek. - Menjen!
Ennek a vitathatatlan eredménye az lett, hogy az egész világ
a gyáva kapitányként emlegette.
Átengednének, kérem?
Az olasz kapitány, Francesco Schettino,
ugyanolyan magabiztosan érkezett a bíróságra, ahogy a hajón viselkedett.
Schettino kapitányt a bíróságon több rendbeli emberöléssel vádolták meg,
tengeri katasztrófa okozása és 150 fő személyi sérülésének okozása mellett.
A tárgyalás évekig tartott,
és egy színházban tartották Grosseto városában.
Az összes meghallgatásra elmentem.
Az ügyészség a katasztrófáért egyértelműen Schettino kapitányt teszi felelőssé.
Álláspontjuk szerint kapitányként súlyos gondatlansággal járt el.
A kapitány viszont tagadja az ellene felhozott vádakat,
és azt állítja, másoknak is viselniük kell a felelősséget a történtekért.
Mindenki Schettino kapitányra figyelt,
de sokunk számára az egyik fő kérdés az volt,
hogy műszaki hiba okozta-e a balesetet.
Nem sokkal a baleset után megtalálták a fekete dobozt,
de kiderült, hogy hibás,
ezért egy ideig úgy tűnt,
hogy nem lehet kideríteni,
mi is történt a baleset éjszakáján a hídon.
2012-ben fiatal informatikai kutató voltam.
Jó néhány, a Costa Concordiáról származó lemezmeghajtót kaptam.
Két szakértő már megpróbálta kinyerni az adatokat.
Mindketten kudarcot vallottak. Ezért megszállottan dolgoztam.
Írtam egy szoftvert, amely leképezi az éjszaka összes eseményét.
KAPITÁNY: Minek mentünk neki?
FŐMÉRNÖK: Teljesen elment az áram.
A hajó vészhelyzeti generátora aznap este hibásan működött.
Egészen pontosan többször be- és kikapcsolt,
és szinte sosem volt képes rákapcsolódni a vészhelyzeti vezetékekre,
és energiát adni a berendezéseknek.
Lehetetlen egészen pontosan megmondani, hogy haltak meg az áldozatok,
de azt tudjuk,
hogy a hajó felső részén legalább két mentőcsónak meghibásodott
a vészhelyzeti generátor hibája miatt.
A bennük ülőknek ki kellett szállniuk,
és másik mentőcsónakot kellett keresniük a 4. fedélzet másik oldalán.
Azt is tudjuk, hogy a vészhelyzeti generátor meghibásodása miatt
nem működtek a liftek.
KAPITÁNY: Három, öt, nulla.
KORMÁNYOS: Három, négy, nulla.
KAPITÁNY: Három, öt, nulla! Jobbra.
Az összes adatot szinkronba hozó szoftverem lefuttatása
nagy meglepetést hozott.
Közvetlenül a baleset előtt
eltérés volt aközött, amit a kapitány parancsolt, és amit a kormányos csinált.
- KAPITÁNY: Élesen balra! - KORMÁNYOS: Élesen jobbra.
KAPITÁNY: Élesen balra!
Halljuk, hogy Schettino parancsokat ad,
és a kormányos 13 másodpercen át pontosan az ellenkezőjét csinálja.
Később Bruno Neri és Paolo Neri független tanulmánya,
mely a Pisai Egyetemen készült, kimutatta, hogy Schettino parancsát követve
az ütközés részleges lett volna, vagy nem is következik be.
A 2000-es évek elején az üdülőhajók népszerűsége berobbant,
és az olasz tulajdonú Costa Cruise Line cég bajba került.
Nem voltak versenyképesek. Csak úgy tudtak a piacon maradni,
hogy felvásárolta őket egy amerikai cég.
A Costa terjeszkedésével személyzetet kellett találniuk,
és a lehető leggyorsabban és leghatékonyabban kiképezni.
Fontos megjegyezni, hogy a kapitány levelet írt a Costának arról,
hogy aggódik a túl gyors előléptetések miatt,
hogy nem megfelelő a kiképzés,
és nem felelnek meg a szintnek, amit a hajóján elvár.
Tudjuk, hogy a kormányost gyorsan léptették elő,
és egyértelmű, hogy a válság pillanatában,
amikor nagyon fontos lett volna, hogy megértse Schettino parancsait,
nyelvi akadály lépett fel,
és valószínűleg nem értette, amit a kapitány mondott.
2015. FEBRUÁR 11. AZ ÍTÉLETHIRDETÉS NAPJA
Az olasz nép nevében
a bíróság a vonatkozó törvénykönyv 533. és 535. bekezdése értelmében
Francesco Schettino vádlottat bűnösnek mondja ki
A vádlott halmazati büntetése
16 év szabadságvesztés, egy hónap előzetes letartóztatás.
A Costa Concordia kapitányát ma elítélték emberölésért
és a hajó elhagyásáért, és 16 év börtönt kapott.
A Costa Cruises egymillió euró bírságot fizetett.
A cég ellen nem indult büntetőper.
Öt további alkalmazottat ítéltek el emberölés miatt.
Manrico Giampedroni is köztük volt. Egyikük sem került börtönbe.
Soha nem fogok üdülőhajón dolgozni.
És imádkozom, hogy senki se kerüljön ilyen helyzetbe.
Az összes pénzemet elvesztettem.
De megtanultam, hogy az élet fontosabb a pénznél.
Reggelenként, amikor felébredek, az első, hogy köszönetet mondok.
Sokat tanultam.
Ma már tudok úszni.
Szeretnél újra énekelni? Oké, rajta!
Kettő, három…
Amikor hazaértünk, összetörtem.
PTSD-t állapítottak meg nálam. Pánikrohamaim, rémálmaim voltak.
Aggódtunk Liláért
a fizikai és érzelmi megrázkódtatások után.
Pár hétig meg kellett figyelnünk, hogy minden rendben van-e.
Ezt a nyelvet nézd!
Milyen vicces arc megy még?
Láttam, mit tett velem, de ő egyéves, és még nem tud kommunikálni.
Emlékszem, pszichológusok és szakorvosok véleményét kértük.
Szia! Jó szórakozást!
- Szia! - Szia!
De végül teljesen normális gyerekkora lett.
Gyakran kerül szóba.
Miért döntött úgy Isten, hogy megment minket aznap éjjel?
Miért vagyunk itt?
Mit kezdjünk az idővel, amit Istentől kaptunk?
Lila élete gyönyörű.
És Isten kegyelméből túléltük.
John, miattad élte túl.
Nagyon keményen küzdöttem,
hogy megmentsem őket.
Volt, hogy azt hittem, nem jutunk ki.
De nagyon örülök, hogy sikerült.
Ha visszatekintek az elmúlt évtizedre,
nagyon szerencsésnek érezzük magunkat.
Lila a lehető legkiegyensúlyozottabb, legcsodálatosabb 15 éves.
A legszebb balerina.
Istentől kapott szenvedélye a tánc.
Gyönyörű fiatal nő.
Övé a világ.
Hatással lesz a világra, mert azon az éjszakán lejutott a hajóról.
Nem sokkal a visszatérésünk után tudtuk meg,
hogy Meghan terhes.
Azon az éjszakán is terhes volt, amikor az életünkért küzdöttünk.
Életem egyik legnagyobb ajándéka az a terhesség volt.
Az a vicces, hogy a terhességi ultrahang szerint
a fogantatás dátuma a hajótörés éjszakája volt.
Mondtuk, hogy ha valamikor, akkor biztos nem fogant, de…
Ezért nem volt időm pólót venni.
A feliratot fordította: Vass András