Downloaded from YTS.BZ
DEN 13. JANUAR 2012 TRAFF COSTA CONCORDIA EN STEIN
Official YIFY movies site: YTS.BZ
OG FORLISTE MED OVER 4000 MENNESKER OM BORD.
FILMEN INNEHOLDER REPRESENTATIVE ARKIVOPPTAK
SAMT STEMMEOVERSETTELSER AV ANNONSERINGER OG SKIPETS FERDSSKRIVEROPPTAK.
-Kommer det inn vann? -Visst faen. Jeg er på vei ned.
Vi hadde ikke hatt ferie siden vi fikk barn.
Jeg sa til John at det passet bra for oss
å ta den fantastiske turen vi hadde snakket om så lenge,
som betydde mye for oss.
På kvelden fredag den 13. hadde jeg vært om bord i fire måneder som danser.
Jeg hadde ingen anelse om at noe skulle skje.
I det ene øyeblikket feirer du og slapper av med familien.
I det neste øyeblikket står du bare der,
maktesløs.
Det føltes som om bakken åpnet seg under oss.
Folk grep tak i veggene og grep tak i hverandre.
Dette er som en scene fra Titanic.
Historier om frykt og panikk fra cruiseskipet Costa Concordia.
Vær ærlig. Du tenker på det hver gang du går om bord i et fly eller skip.
Hva skjer hvis noe går galt?
Vel, det gjorde det.
Hver gang en lukker øynene, ser en noe fra den kvelden.
En går tilbake til det mest skremmende øyeblikket
man har opplevd med familien sin.
Gud, hva har jeg gjort?
FORLIS: MARERITT TIL SJØS
Vi hadde vært i Europa før, men aldri sammen.
Det var vår lengste ferie sammen,
så langt vekk vi hadde vært.
Datteren vår, Lila, var 14 måneder.
Vi følte det var en god anledning til å ta en skikkelig stortur sammen.
Vi pakket en koffert med leker, bleier, våtservietter.
Alt mulig. Vi hadde så mye.
Vi skulle til Paris, Sveits, Venezia og Barcelona.
Til slutt skulle vi på et cruiseskip.
Det var en stor del av hvorfor vi valgte denne ferien.
Vi tok uendelig med bilder og videoer,
og fikk mange utrolige minner.
Jeg har alltid villet dra til Italia.
Det sto øverst på ønskelista mi,
men jeg visste ikke at jeg skulle på cruiseskip.
PASSASJERER
Jeg hadde ikke fortalt henne det, bare Italia-delen.
Cruiseskipet skulle være en spesiell overraskelse.
Vi hadde vært sammen i tre år da.
Tanken var at jeg skulle fri til henne.
Når man frir, vil man gjøre det på mest mulig romantisk sted.
På denne reisen var det mange steder å velge mellom.
Det skulle være øyeblikket da alt klaffet.
Hun kan ikke si nei hvis du spør på et perfekt sted?
Alle tenker det, hvis du skal gjøre det riktig.
Da jeg ankom,
ble jeg overrasket over hvor stort og enormt skipet så ut.
Jeg var 17 år.
Moren min ville feire 50-årsdagen sin.
Hun bestilte for meg, kjæresten min på den tiden,
og barndomsvenninnen sin, Luisa.
Vi har alltid gjort alt sammen.
Jeg var sju år gammel da hun fikk kreftdiagnosen.
Men noen måneder før vi dro, var hun uten symptomer.
Det var nok en stor grunn til å feire bursdagen hennes.
Det første vi gjorde, var å utforske skipet.
Jeg visste at det kom til å være det største skipet jeg hadde sett.
Jeg husker fortsatt da jeg gikk om bord for første gang
og ble overveldet over hvor ekstravagant alt var.
Veldig overdådig. Lysekroner overalt.
Alt var laget av gull, glass eller marmor.
Veldig gammel italiensk stil. Alt bare skinte og var perfekt.
Jeg visste ikke hvilket rom jeg ville få da jeg bestilte.
Reisen var ganske dyr,
og jeg var student.
Men han sørget for at vi fikk det beste rommet vi kunne få.
Jeg var så glad, for vi fikk balkong og en nydelig utsikt.
Vi gikk ut på balkongen,
og Nick påpekte:
"Se, livbåtene står et dekk eller to under oss "
Livbåtene.
Jeg tenkte: "Jeg tar et bilde av det."
Jeg hadde aldri vært på et cruiseskip,
og jeg tenkte: "Hva om noe som Titanic skulle skje…"
Jeg sa: "Det blir ikke som Titanic.
Jeg har vært på cruise før. Det blir flott. Du vil elske det."
FREDAG 13. JANUAR
Unger, ikke våg. Hold dere unna!
FRA MANNSKAPET: Passasjerer om bord, 3208-3208.
Mannskap, 1023-1023.
Da vi først kom om bord, var det helt utrolig.
Vi ble møtt av noen som spurte oss hva vi ville gjøre den uka.
Vi bestilte en spa-dag, og det var så spennende.
Alt skjedde så fort. Vi hadde nettopp ankommet. Så gikk vi litt rundt.
Mens vi gikk, tok jeg bilder av alt.
Noe av det flotte med å dra på cruise
er at en får alt en trenger.
For meg, spesielt som nybakt mor,
gjorde det det veldig enkelt.
Det var uendelig med restauranter av alle slag, teatre, show, kasino.
Det eneste er hvordan man skal bruke tiden, med tanke på alle valgene.
Jeg husker en iskrembar der man kunne lage sin egen iskrem,
som jeg tror alltid var åpen.
En kunne spise is når en ville.
Dette var da The Walking Dead var stort,
så vi pleide å leke en lek. Hvis zombier angrep, hvor ville du gått,
og hva ville du brukt for å kjempe eller komme deg ut?
Hvor ville du gått? Den eller den veien?
Om zombien er treg, hvor er våpenet som kan stoppe det?
Da han gjorde dette mot meg
første gang, sa jeg: "Jeg vet ikke. Jeg fulgte ikke med."
Og han sa: "Feil!"
Ja. "Det var der du gjorde feil."
Så jeg begynte å følge med på omgivelsene mine.
Det var en vakker kveld.
Det var opphold, litt kaldt fordi det var januar.
HOTELLDIREKTØR
Men det var en stille kveld som vanlig.
Jeg jobbet for Costa i 43 år.
Man jobber alltid på et skip.
Jul, nyttår, påske, lørdag og søndag.
Jeg følte meg mer hjemme om bord enn hjemme.
Rundt 800 personer jobbet for meg på Costa Concordia.
Så om kvelden fredag den 13. januar
hadde jeg jobbet om bord i fire måneder som danser.
Det var absolutt drømmejobben min.
Det var bokstavelig talt paradis på jord.
Jeg fikk utforske verden. Jeg var i mitt livs beste form.
Jeg hadde flotte venner. Det var helt magisk.
På vegne av Costas ledelse og hele mannskapet,
er det en glede og ære å ønske dere velkommen.
Jeg møtte kaptein Schettino av og til.
Første gang jeg møtte ham, var i mannskapsheisen.
Det eneste jeg visste om ham,
var at han var ny kaptein på skipet.
Nyt cruiset.
En gang kom moren min på besøk,
og han snakket med henne og sa
at han skulle fiske på øya med en venn av seg,
men at hun ikke måtte si det til noen, for han hadde ikke lov til det.
Så det var litt utnyttelse av systemet.
Den kvelden, rundt klokka ni, ringer kapteinen meg.
Noen dager tidligere hadde hovmesteren spurt kapteinen
om skipet kunne gjøre en salutt nær øya Giglio
siden både søsteren og moren hans bodde på øya.
BROEN
Han spurte om jeg ville bli med ham på broen for å se forbiseilingen.
For meg hørtes det litt uvanlig ut, for
det var kveld, mørkt, og ikke mye å se.
Men siden det var kapteinens beslutning, fulgte vi den.
KAPTEIN: Hallo?
-BROEN: Kaptein, det er Ciro, seks miles. -KAPTEIN: Seks miles. Ok, greit.
BROEN: Vi er nesten ved Giglio.
Vi er der klokken 21:44.
Den kvelden bestemte typen min, Andrea, og jeg oss for å gå opp på bassengdekket.
Idet jeg åpnet døra,
kjente jeg en frisk bris.
Alt var mørkt,
men det var opplyst av noen få lys.
Vannet bare glitret.
Jeg lente meg ut og så på havet,
og Andrea, som sto bak meg, klemte meg.
Han sa: "Det føles som Titanic."
I det øyeblikket…
…faktisk…
…følte jeg meg litt rar. Men det er sprøtt, ikke sant?
Så man bare legger den tanken bak seg.
Så ble jeg oppringt av mamma.
Hun sa: "Vi er på restauranten.
De begynner å servere middag, så kom og bli med oss."
Det var en viktig middag,
for ved midnatt
var det bursdagen hennes.
Den kvelden hadde vi en fin middag.
Kan du si hei til pappa?
Etter middag, siden Lila var ett, var det leggetid.
Vi gikk tilbake til lugaren og la henne.
Vi gjorde vår faste leggetidrutine.
Jeg tok på pysjen.
Jeg kom ut av dusjen, tok på bokseren og la meg.
Jeg husker jeg la meg
og sa: "Jeg er utslitt." Det hadde vært en lang dag.
KAPTEIN: Jeg tar kontrollen.
Hva er vår fart?
BROEN: 15,3.
KAPTEIN: Sett den til 16 knop.
Da vi nærmet oss øya, så jeg at vi gikk for nær.
Jeg nevnte det for hovmesteren som sto ved siden av meg.
Jeg sa: "Jeg tror vi går for nærme."
Plutselig ble kysten klart synlig.
Den kvelden hadde jeg og mine venner en halvtimes pause.
Jeg datet en av bartenderne fra Peru,
som jobbet i Londra Bar bak på dekk 5,
bak på skipet. Jeg ville se ham, så jeg sa til de andre:
"Vil dere ta en cappuccino i Londra Bar?"
Alle sa: "Ja, la oss gjøre det."
KAPTEIN: Tre fem null.
STYRMANN: Tre fire null.
KAPTEIN: Tre fem null. Styrbord.
-Ok. -Ellers går vi på skjærene!
Da skipet nærmet seg øya,
ble jeg overrasket over at skipet ikke senket farten.
Jeg begynte å kjenne panikken komme.
-KAPTEIN: Hardt styrbord. -STYRMANN: Hardt styrbord.
MANRICO: Prøver han å kjøre skipet på grunn?
Faen heller.
Hovmesteren sa: "Nei, hør,
kapteinen vet veldig godt hva han gjør."
Så fullførte han ikke setningen.
Jeg hørte og kjente en lyd og en vibrasjon.
For meg var det utrolig urovekkende at rommet begynte å krenge.
Kroppen min spente seg, og jeg visste at noe var fryktelig galt.
Vi hørte en høy, skjærende lyd,
og så endret lyden seg fra en skjærende til en skrapende lyd,
og det er en skremmende lyd å høre.
Kan du tenke deg tusen fat som knuses samtidig?
KOKK
Jeg var redd fordi lyden var så høy.
Og det begynte å renne mengder med kokende vann fra platene.
Jeg var en av 180 kokker. Ingen visste hva som skjedde.
Jeg trodde det var høy sjø og at det ville gå bra.
Og etter noen sekunder…
Nei, noe er galt.
BROEN: Hva har han gjort?
KAPTEIN: Lukk de vanntette dørene bak.
BROEN: Lukk alle vanntette dører bak.
KAPTEIN: Gud, hva har jeg gjort?
Jeg snudde meg
og så at skipet hadde krasjet oppi skjæret på venstre side.
Man kunne bokstavelig talt se vannet komme inn i skipets skrog.
KAPTEIN: Men hvor traff vi?
MANRICO: En stein. Over vannet også.
KAPTEIN: Midtskips.
BROEN: Midtskips.
Vi var helt skrekkslagne og ute av stand til å bevege oss.
Ro ned. Det er bedre om du setter deg.
Setter meg?
Ja.
Alle fikk panikk.
Jeg så på moren min som var rett foran meg.
Hun så på meg og sa: "Det går bra.
Alt er i orden."
Hun prøvde å gjøre alt
for å få meg fra å føle at det var noe galt,
men jeg visste at det var det.
Vi sto der og lurte på hva vi skulle gjøre.
Jeg sluttet raskt å føle noe,
og jeg så på Nicholas, og han sa:
"Vi må komme oss ut herfra, og vi må komme oss ut nå."
Han sa: "Hørte du det? Kjente du det?"
Jeg følte panikk,
og kroppen min gikk inn i en slags kriseresponsmodus.
Jeg har blitt anklaget for å være følelsesløs,
men akkurat da gikk det over til ren overlevelse
og det å prøve å føre familien min ut av det.
Jeg ropte til Meghan: "Ta babyen. Vi må dra."
Da jeg så reaksjonen hans,
ble jeg umiddelbart redd.
Jeg tok Lila ut av sengen midt i den dypeste søvn.
Jeg hadde ikke tatt smokken ennå.
Hun begynte å gråte med en gang.
Jeg tok på meg jeans, men det var alt.
Jeg hadde ikke på meg skjorte. Meghan hadde Lila i armene.
Og vi løp ut døra.
Så snart kollisjonen skjedde,
var min første tanke å se hva som hadde skjedd der nede.
Og nær maskinrommet
kommer maskinsjefen ut, veldig oppskaket og redd.
Han sa det var katastrofe der nede, vann strømmer inn med full styrke.
Jeg følte meg hjelpeløs.
KAPTEIN: La meg snakke med maskinsjefen.
BROEN: Få tak i maskinsjefen.
Kapteinen vil diskutere nødprosedyrer.
MASKINROM
MASKINSJEF: Start pumpene!
BROEN: Kaptein, maskinsjefen er på tråden.
KAPTEIN: Men kommer det inn vann?
MASKINSJEF: Visst faen. Jeg er på vei ned.
KAPTEIN: Men hvor?
MASKINSJEF: Babord, jeg skal ned og sjekke.
KAPTEIN: Men hvor på babord? MASKINSJEF: Maskinrommet.
-KAPTEIN: Er det mye vann? -MASKINSJEF: Det er vann.
Man kan ikke gå ned. Vi går rundt.
Vent litt. Vi må starte pumpene.
Jeg sier ifra, kaptein.
-KAPTEIN: Ok. -MASKINSJEF: Kom hit. Start nødpumpene!
Det er vann helt til verkstedet.
KAPTEIN: Så da synker vi? Jeg skjønner ikke.
Vi stormet ut i gangen.
Jeg tenkte at skipet kom til å kantre sakte,
og for meg var det et kappløp for å komme til livbåtdekket.
Vi begynte å løpe opp trappene så fort vi kunne,
Meghan og babyen bak meg.
Adrenalinet begynte å pumpe. Panikk slo inn.
Lila hadde grått hele tiden.
Vi tok to trinn om gangen. Jeg bar babyen og prøvde å holde følge.
Jeg slet.
Jeg følte meg fysisk dårlig.
Jeg sa: "Jeg tror jeg må spy."
John sa: "Bare spy og løp videre. Ikke stopp. Bare fortsett."
Vi kom til fjerde dekk, der livbåtene er.
Et par sto og delte ut redningsvester.
Det var bare noen få som var der,
og det var den angsten man føler
når man ikke får informasjon.
Ingen fortalte oss hva vi skulle gjøre.
Og akkurat da gikk lyset.
Det ble bekmørkt.
Plutselig ble jeg skilt fra Meghan og Lila.
Jeg vet ikke om det var tre eller 13 trinn,
men de var ikke der.
Jeg var redd, og jeg husker at jeg ropte på ham.
"John!"
Vi ropte og fulgte hverandres stemmer.
Det føltes som en evighet.
Da vi fant hverandre igjen, sa jeg:
"Hold meg i bukselinningen og ikke slipp."
Jeg hadde Lila i armene og fortsatte opp to trinn om gangen.
Maskinsjefen ble med meg til broen.
Sammen med kaptein Schettino åpner de skipsplanene
og prøver å forstå hvilke skader skipet har fått.
KAPTEIN: Jeg vil bare vite hvor den jævla steinen var.
Det var ingen alarm.
På broen merket man knapt kollisjonen…
…mens de som var i restauranten i akterenden
merket hele kollisjonens kraft.
Broen?
Ja, dette er Jose fra Londra Bar. Kan dere annonsere
at alt er under kontroll og greit?
Passasjerene er nervøse her.
BROEN: Vi kan komme med en kunngjøring. Vi sier at det var strømbrudd.
OK, kjør på. Strømbrudd.
Mine damer og herrer. Jeg snakker på vegne av kapteinen.
Vi har strømbrudd på grunn av en elektrisk feil.
Situasjonen er under kontroll,
og teknikerne våre jobber med å løse situasjonen.
Vi gir dere mer informasjon når den blir tilgjengelig.
De fortsatte å si ting som: "Ikke bekymre dere, alt er i orden.
-Gå tilbake til rommet." -Ja.
Vi har kommet med en kunngjøring på vegne av kapteinen.
Vi ber dere vennligst gå tilbake til lugaren deres.
Jeg tenkte: "Jeg skal ikke tilbake til rommet mitt."
-Absolutt ikke. -Helt utenkelig.
Jeg vet ikke om jeg hadde funnet rommet på det tidspunktet.
Da jeg gikk ned, så jeg at passasjerene var redde,
og de spurte meg hva som skjedde.
Og for ikke å gå imot det kapteinen hadde sagt,
kunne jeg ikke gi dem en annen versjon, for det ville gjort mer skade.
Handlingslammelse. Det er problemet.
Vi vet ikke hva som skjer.
Vi trodde på kunngjøringene.
Vi hørte at det var en mindre feil.
Kapteinen, uansett hva han sa, hadde det endelige ordet.
Og jeg hørte kokken si: "Ingen rører seg.
Bare bli der dere er,
og gjør dere klare til middagsserveringen."
Det føltes som en evighet før lyset kom tilbake.
Vi løp fortsatt opp trappa.
Endelig kom vi ut på dekket der livbåtene var.
Hundrevis av mennesker sto tett i tett.
Man blir truffet av en vegg av panikk.
Folk ropte, kranglet, prøvde å finne ut hva de skulle gjøre.
Alle i mannskapet sa:
"Det er et elektrisk problem. Vi evakuerer ikke."
Lila er i armene mine og gråter fortsatt.
Jeg var nybakt mor,
og å ikke ha kontroll og ikke kunne hjelpe henne…
Mitt hovedfokus var å gi næring og trøst til barnet mitt.
Det var vanskelig å se og høre Meghan slite.
På det tidspunktet husker jeg at jeg så John i øynene
og sa: "Jeg vil av skipet."
BROEN: Det er to nå, ikke sant? To oversvømte rom.
I denne endeløse perioden med generell forvirring
snakket kapteinen jevnlig i telefonen med selskapets krisekoordinator.
KAPTEINEN TIL COSTA CRUISES:
Rommene er oversvømte. Jeg har rotet det til.
Hele skipet er oversvømt, men vi synker ikke.
Jeg dropper anker snart. Vi stanser her,
og så må vi få tak i slepebåter som kan føre oss vekk.
Jeg tror at de ikke sa sannheten fordi kapteinen,
etter min mening, var grepet av panikk.
Han forsto ikke hva som hadde skjedd.
RESTAURANT MILANO DEKK 4
På restauranten
så vi til mannskapet for å få veiledning om hva vi skulle gjøre,
men de virket panikkslagne.
Til slutt ba servitørene oss gå til bassengdekket.
Alle slo om seg
fordi alle ble grepet av panikk.
Gå ut på den andre siden, takk.
Det var mange knuste fat og glass på gulvet,
og vi hadde pyntet oss til middag,
så vi hadde på høye hæler.
Men endelig kom vi oss til bassengdekket,
og jeg husker at jeg så ut av vinduene.
Jeg så øya Giglio.
Se, der er kysten. Dette går bra.
Se, der er land, Alice. Vi er fremme!
Vi kunne se lysene.
Vi kunne se havna.
Så jeg sa: "Ok, vi er rett ved land,
så det går bra. Det går fint."
Mange slappet av,
og det var problemet.
Vi senket garden.
MASKINSJEF: Slå på dieselen! BROEN: Vi har mistet strømmen.
MASKINSJEF: Dieselen tennes uavhengig av alt.
Vi har mistet alt her.
Det elektriske panelet, alt. Dieselen starter ikke.
Jeg skal sjekke oppe hvorfor den ikke starter.
Det var tre kokker.
De satt fast i heisen.
De ropte og banket på heisdøra.
Fire personer gikk dit.
Så tvang vi døra åpen og fikk dem ut.
Bak på dekk 5 krengte skipet mer og mer.
Jeg husker at jeg tenkte: "Jeg kan ikke bli her.
Jeg må komme meg av skipet."
Mens jeg går langs korridoren, ser jeg min overordnede.
Hun ser meg og sier: "Hvor skal du?"
Jeg sa: "Til min mønstringsstasjon." Hun sa: "Nei da.
Du skal tilbake til salongen og underholde passasjerene."
Jeg trodde ikke mine egne ører
og sa: "Jeg slutter."
Jeg gikk rett til mønstringsstasjonen.
Jeg ventet ikke på noen koder, signal, nødmelding, ingenting.
Jeg er på dekk 4, foran på skipet.
Vi i mannskapet
er i et helt adskilt område.
Min overordnede skulle komme,
men da han kom, var det som å se et spøkelse.
Han var helt kritthvit.
Det var ingenting bak øynene hans. Han var som en zombie.
Han hadde på seg ingeniørdrakt,
som er som en onesie eller heldrakt.
Det er som en alt-i-ett, og den var helt gjennomvåt av vann.
Da han kom, klarte han ikke å kommunisere.
Da tenkte jeg:
"Ok, vi har ingen ledelse. Det faller på meg."
Jeg er på broen, og jeg sier til offiserene:
"Se, skipet krenger allerede 20 grader."
Så en varsellampe burde ha gått av,
siden det er jobben deres, og de burde vite at jo mer skipet krenger,
jo mer stabilitet går tapt.
Vannlinjen kom nærmere og nærmere der vi var.
Det som virket så langt unna livbåtene,
kom nærmere og nærmere der vi var.
Jeg ble mer og mer panisk og redd,
og jeg begynte å filme alt jeg kunne.
Folk måtte holde seg fast
for å unngå å skli til siden av båten.
Ingen sa hva vi skulle gjøre,
og så sa Nicholas:
"Båten synker. Vi må komme oss av."
Vent. Mannen hennes.
Vi åpnet livbåten, og da vi kom inn,
så vi på trinsesystemet og motorene.
Jeg blir dyttet.
Vi så det som så ut som en kokk,
og han hadde på seg en redningsvest.
Han kommer og sier: "Dere skal ikke røre disse greiene."
Han lukker døra.
-ANSATT: En om gangen. -NICK: Vent, hva vil du si?
Jeg blir mer høylytt: "Dette er tull. Vi må av denne båten."
Vi begynte å bli redde.
Det var tydelig
at det ikke bare var et strømbrudd, at passasjerene ikke trodde på det mer
og begynte å ringe politiet.
POLITI: Carabinieri Grosseto. PASSASJER: Jeg ringte nettopp.
Skipet krenger mer og mer.
Det er mange barn om bord.
POLITI: Bare ta det rolig. Vi tar oss av det.
Carabinieri Grosseto, hallo.
PASSASJER: Hei, jeg er på et Costa-skip, Costa Concordia.
POLITI: Ja, vi er klare over situasjonen.
PASSASJER: Skipet krenger mer og mer,
og de forteller oss ingenting.
Jeg har to små babyer, og jeg vet ærlig talt ikke hva jeg skal gjøre.
22:25 - 40 MINUTTER ETTER KOLLISJONEN
BROEN: Kystvakten, vær så god.
LIVORNO KYSTVAKT: God kveld.
Kan du fortelle meg om dere har problemer om bord?
BROEN: Korrekt.
Vi har strømbrudd om bord, og vi sjekker forholdene.
LIVORNO KYSTVAKT: Trenger dere hjelp, eller blir dere ved Giglio?
BROEN: Ja, bekreftet. Vi blir i dette området.
De sa at det var strømbrudd,
men de sa ikke hva den reelle situasjonen var.
Kapteinen ville nok frita seg skyld for det som skjedde.
Noe som var en tabbe, etter min mening.
En kokk kom og sa:
"Vet du hva? Noe stort har skjedd,
og det er lekkasje på C-dekket."
Da han sa det, glemte jeg alt.
Jeg løp ned,
for når jeg fikk lønn,
pleide jeg å oppbevare pengene under senga.
Jeg hadde mye gjeld.
Jeg hadde gitt familien min problemer.
Jeg tenkte hver dag at jeg skal skaffe nok penger til å betale all gjelden min.
Alt jeg har jobbet for, alt jeg har spart, ligger under senga.
Så jeg må hente pengene mine,
som jeg har i lugaren min på B-dekket.
Jeg ser sikkerhetssjefen stå der,
og han stoppet meg og sa:
"Du får ikke lov til å gå på B-dekket."
Han sa: "Ingen har lov til å gå inn her."
Jeg sa: "Men jeg har kjempeviktige ting jeg må hente."
Han sa: "Ingenting er viktigere enn ditt liv."
Han hadde rett.
Jeg måtte komme meg til livbåten min.
LIVORNO KYSTVAKT: Costa, kan dere gi oss en oppdatering?
BROEN: Ja, Livorno kystvakt, vi vurderer lekkasjen.
KYSTVAKT: Så det er ikke bare strømbrudd. Dere har også lekkasje?
BROEN: Ja, vi har lekkasje.
LIVORNO KYSTVAKT: Hva slags assistanse trenger dere?
BROEN: Vi ber om assistanse fra en slepebåt,
og alle passasjerene har allerede på seg redningsvester.
LIVORNO KYSTVAKT: Er det noen skadde? Hva er årsaken?
BROEN: Ingen sårede på grunn av lekkasjen.
22:32 - 47 MINUTTER ETTER KOLLISJONEN
På broen er det fullt kaos.
De andre offiserene er målløse. De vet ikke hva de skal gjøre.
På det tidspunktet trykker de på nødknappen,
og sirenene utløses.
Plutselig hørte vi den første sirenen.
I det øyeblikket ble alle stille.
Vi hørte ett horn, og så ett til.
Og da tenkte jeg:
"Endelig, det er dette vi har ventet på hele kvelden."
Dette var nok et av de verste øyeblikkene den kvelden,
for hundrevis av folk kjempet for å komme seg forbi
og over hverandre for å komme seg til livbåtene.
Hei!
Jeg ble dyttet rundt av folk på min fars alder.
Mine damer og herrer, hør etter.
Forhold dere rolige og gå til mønstringsstasjonen på dekk 4.
Militær mentalitet råder på skipet.
Hierarki er avgjørende, og alle har en rolle å fylle.
Hvorfor tok det dem 45 minutter å erklære en generell nødssituasjon?
Jeg tror kapteinen ville se hvordan situasjonen utviklet seg.
Det burde ha blitt gjort maksimalt fem minutter etter kollisjonen.
Jeg gikk ned til dekk 4
for å prøve å redde så mange som mulig
og lede redningsoperasjonene.
Skipet lå på skrå, og moren min begynte å slite med hælene.
Hun holdt meg hardt i hånden og sa: "Ikke slipp meg."
I det øyeblikket
så vi på hverandre uten å si noe og visste hva vi måtte gjøre.
NICK: En av gangen.
PATTY: Ta barna, gå. Du, du, du.
Vi begynte å få folk inn i livbåten.
Man vet aldri hva slags person man er,
om man flykter eller kjemper.
Man vet aldri om man er den personen
som bare står der
eller strider til handling.
PATTI: Du går, du går.
POLITI: Carabinieri.
PASSASJER: Vi slakter hverandre som kveg, dere må sende noen!
Kom hit med barna.
Livbåtene har kun plass til 150 personer, så du må sørge for at det ikke er flere.
Stopp. Vi kommer til å kantre.
Vi kommer til å kantre. Stopp!
Stopp!
Vi har ganske mange i båten, nærmer oss maksgrensen på 150.
Folk tilbydde penger for å komme om bord. Det var veldig trist.
En av dem var litt eldre, og jeg tenkte bare "huff a meg".
-Hva heter du? -Nicholas Taliaferro.
-Hvor er du fra? -San Diego i California.
Det er nyttig.
Jeg satt og ventet i livbåten.
Så ville folk si navnene sine til kameraet.
Vi er Steve og Kathy fra Port Huron i Michigan.
Vi er Marie og Melissa.
-Vi skal holde sammen. -Vi koser oss.
Ja, vi skal holde sammen.
Det er så uhyggelig,
for de trodde de skulle dø.
Vi var på den høye siden av skipet. Det var mye folk
som presset seg inn i det som i bunn og grunn er en metallbeholder.
Så var det vår tur til å gå i livbåten.
La oss få denne livbåten ned i vannet.
Alle som var om bord, ventet på den ordren.
Jeg tror vi er klare.
Jeg så på folkene i livbåtene,
og de var redde.
De ventet på signalet for å forlate skipet.
REDNINGSBÅT: Ja, men hvorfor sender de ikke ned livbåtene?
Vi ventet på signalet om å forlate skipet.
Men det kom ikke, og det var uklart hvorfor.
Jeg la merke til at alle hadde på seg redningsvest,
men vi fant ingen.
Og jeg husker at Luisa så på moren min
og sa: "Jeg kan ikke svømme."
Hun var ganske redd.
Moren min sa: "Jeg må gå til lugaren.
Jeg må hente Luisas redningsvest,
og jeg må bytte sko, for jeg kan ikke gå lenger."
Jeg sa: "Nei.
Det er den verste ideen noensinne.
Det er ikke snakk om at jeg går tilbake til lugaren.
Den er to dekk under oss." Og hun sa: "Vi går."
Hvis du ikke vil bli med oss,
kan du vente her med Andrea."
22:56 - 71 MINUTTER ETTER KOLLISJONEN
BROEN: Kaptein, hvis vi setter ut flåtene, kan jeg annonsere at vi forlater skipet?
KAPTEIN: Vi evakuerer passasjerene til land.
Det er noe annet. Vi evakuerer passasjerene.
REDNINGSBÅT: -Gjør de klar livbåtene? -Ja, de kommer ned. Jeg ser dem.
Så snart jeg kom i livbåten,
ringte jeg moren min
og spurte: "Hvor er dere?"
Hun sa at hun også holdt på å gå om bord i en livbåt.
Vi går ned.
Det at vi var i livbåten, fikk oss ikke til å føle oss bedre.
Da den sakte begynte å senkes til vannlinjen,
begynte vi å holde hender og si Fadervår.
Vi sa det om og om og om igjen.
Vi skal gjøre dette sammen.
Vi så at det som hadde vært rommet vårt,
som var over der livbåtene var,
var rett ved vannoverflaten på det tidspunktet.
Se på den hellingen. Fy faen!
Herregud, båten synker.
Hysj! Vi vil ikke rope det høyt.
Det ville skremt vettet av meg om jeg var der oppe.
Bare glad vi slapp unna.
Jeg så at mannskapet fikk klarsignal til å sette ut livbåten,
og jeg husker at jeg tenkte: "Gudskjelov."
Vi holdt endelig på å komme oss av båten.
Vi sto der det var høyest da.
Jeg holdt Lila, og på bare noen sekunder
fikk jeg følelsen av en berg-og-dal-bane der magen faller.
Det var et stort fall og et stort smell.
Gud, nå er jeg redd!
Livbåten veltet, og 80 mennesker ble kastet rundt.
Folk ble slått mot hverandre.
Det var en blanding av kropper, og folk som skrek og gråt.
Siden skipet var på skrå,
traff livbåten rett inn i siden på cruiseskipet.
Vi var på det som nå var den høye siden av livbåten
og holdt oss oppe med føttene.
Jeg blødde. Føttene våre blødde.
Lilas gråt knuste Meghan.
Jeg ropte til John: "Jeg klarer ikke å holde Lila."
Og jeg ga Lila til deg.
Det var en ekstremt prekær situasjon.
Jeg visste ikke om den ville falle ned.
Vi var høyt over vannlinjen.
Under oss i livbåten var det tydeligvis folk som trengte hjelp,
men jeg…
Hele fokuset mitt var på å redde familien min.
Vi visste ikke hvordan vi skulle komme oss av.
Da hørte jeg meg selv si:
"Dør vi nå?"
KAPTEIN: Kom denne veien. Kom, gutter.
Ta radioene og kom med meg.
Ta trappen der. Vi går ut på dekk.
BROEN: Forlat broen.
KAPTEIN: Det var ikke det jeg sa. Kom med meg.
Jeg hørte aldri "forlat skipet".
Kapteinen hadde vanskelig for å gi ordren,
for når kapteinen sier "forlat skipet", er skipet tapt.
Folk forlot skipet, men for meg
var det en dårlig situasjon. Jeg var fortsatt om bord.
Jeg var livredd, for jeg kunne ikke svømme.
For å kunne jobbe på cruiseskipet
må man ha svømmeopplæring.
Men instituttet mitt ga meg en redningsvest
og dyttet meg i bassenget.
Jeg fløt, og så tok de meg ut av bassenget og sa: "Treningen er over."
Så jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Skipet kantret veldig raskt.
Jeg kommer til å dø.
Så så en kollega meg
med våte øyne og sa: "Bli med meg."
Vannet hadde nådd dekk 3,
og han førte meg til dekk 4 på den andre siden.
Jeg kom meg over på den andre siden og gikk om bord i båten.
Da jeg dro, så jeg at det fortsatt var mange inne.
De kjempet for å bli reddet.
Jeg trodde ikke det kunne skjedde.
Jeg tenkte fortsatt at det måtte være en drøm.
En av vennene mine som jobbet med meg, sa bare til meg: "Ser du?
Kapteinen sitter i livbåten."
Det overrasket meg.
Hvorfor måtte kapteinen vekk før meg?
Det krenger.
-Se, det krenger mer! -Se på det!
Mens skipet sank, fortsatte vi å krenge mer og mer.
Vi kunne ikke stå oppreist, så vi stilte oss opp på siden av skipet.
På den høye delen av skipet
var det en livbåt som prøvde å bli utløst og gå ned,
men på grunn av vinkelen på skipet rullet livbåten rundt,
og vi så folk bli kastet ut i vannet.
Hjelp meg!
På det åpne området vi er i, er det et sett med doble dører,
og bak det er det en horisontal korridor,
og den er veldig bred.
På den andre siden er det et rekkverk,
men fordi vi krengte så mye, var det umulig å komme forbi.
Vi må komme oss over kløften og komme oss til en livbåt,
eller i det minste hoppe i vannet.
Jeg ropte til mannskapet
at vi skulle kaste folk over
så de kunne ta tak i rekkverket
og klatre ned til den siden av skipet som lå nærmere vannet.
Jeg står på den ene siden, en mann står på den andre,
og vi tar folk under armene og kaster dem.
Etter at vi fikk alle over,
var det fem av oss som på det tidspunktet sto fast.
Vi hadde tippet så mye at det nå var en heissjakt.
Vi kom oss bare ikke over.
På det tidspunktet ble alt uhyggelig fredelig,
og det føltes som å være strandet på en øde øy.
Vi må ut av livbåten.
Det var en luke som ikke var langt unna, som var åpen,
og det var den klare rømningsveien.
De få av oss som ikke var i bunnen av haugen
begynte å klatre ut gjennom luka.
En etter en klatret vi ut.
Da vi var på toppen av livbåten, måtte vi komme oss over på cruiseskipet,
som nå var over oss, og vi…
Det var et gap vi måtte komme oss over.
Vi måtte lage en menneskekjede,
men jeg kunne ikke klatre ut
mens jeg holdt Lila.
Jeg måtte gi Lila til en fremmed.
Hengende over Middelhavet i mørket.
Ett feiltrinn, og du er i vannet,
som var langt under oss på det punktet.
Jeg har alltid hatt høydeskrekk.
Så tanken på å klatre opp siden av et skip med fingertuppene,
seks etasjer opp, i mørket over Middelhavet, er galskap.
Men det var den eneste måten å komme vekk på.
Så måtte vi til slutt tilbake på skipet,
noe som var et svart punkt for oss.
Første tanke var: "Er det flere livbåter?"
Men det ble raskt klart at det ikke var flere livbåter.
Jeg sa til John: "La oss svømme. Vi kan overleve."
Vi begynte å snakke alvorlig om hva det ville innebære.
Høyden på hoppet.
Kunne Lila overleve det hoppet?
Kunne vi svømme med Lila i den vanntemperaturen?
Vi vurderte sjansen for å overleve det mot å bli på skipet.
Det var da en annen erkjennelse begynte å synke inn.
Vi kommer kanskje ikke av båten.
Som kristen skal man ikke forhandle med Gud.
Men det er der tankene går.
Og jeg sa: "Gud, hvis du får meg av skipet,
skal jeg vise Lila hvem Jesus er. Jeg skal oppdra barnet riktig.
Men du må få oss av skipet."
Skipet hadde tippet så mye, vi var på den høye siden.
Så ser jeg det som så ut som et besetningsmedlem.
Han var kledd i hvitt. Han så offisiell ut i en slags uniform.
Han så på Lila. Han så på oss.
Han sa: "Gå ned på den andre siden av skipet.
Dere må nok svømme."
Det er der dere har størst sjanse til å overleve."
Jeg ser mot baugen
og ser en liten gruppe passasjerer som står stille.
Jeg tenkte: "Er de i trøbbel?"
Hvorfor har de ikke kommet til oss?
Da jeg gikk mot gruppen,
var det vanskelig å skille mellom veggen og gulvet,
så jeg måtte gå på veggene.
Først sjekket jeg om dørene kunne holde vekten min, med foten.
Men så åpnet dessverre en av de neste dørene seg som en luke.
Jeg falt ned i det tomme mørket
og besvimte.
ØYA GIGLIO
Da vi kom til øya, visste vi ikke hva vi skulle gjøre.
Hvor kan vi gå?
Det var ingen som viste vei for andre.
På et tidspunkt hylte jeg:
"Er det noen som kan hjelpe oss?"
Og svakt hørte jeg noen si: "Gå til kirken!"
Det første jeg gjorde, var å ringe moren min,
men telefonen ringte ikke lenger.
Men hun sa hun var i en livbåt, så hun måtte være her et sted.
Vi begynte å lete etter henne og Luisa.
Øya var veldig full,
og det virket umulig å finne noen.
Vi gikk inn i alle butikker.
Vi gikk inn i kirken.
Mannskapet vet fortsatt ingenting, og skipet synker fortsatt.
De vet ikke om noen er om bord.
Vi fant en liten krok i kirken.
Alle var svært engstelige, redde og kalde.
Jeg gikk og fant slike folietepper.
Jeg tok dem med til kirken.
Jeg husker fortsatt at folk ropte på familiemedlemmer uten å få svar.
Judy!
Steve!
Kathy!
Vi lette overalt etter moren min,
og til slutt sto jeg nærme noen folk
som så på skipet,
for jeg tenkte at livbåten hennes kanskje ikke hadde kommet inn ennå.
Etter hvert som tiden gikk,
la vi merke til at skipet begynte å krenge enda mer.
Dette er skikkelig som tatt ut av en scene fra Titanic.
Å se det fra den vinkelen var så skremmende.
Man kunne se folk på båten som vinket med hendene.
Man kunne se dem be om hjelp.
-Det var fælt å se. -Selv om du visste at du var trygg,
visste du at det fortsatt var folk som var fanget på skipet.
Vi så en åpen korridor som gikk gjennom skipet til den andre siden,
og det var åpenbart den beste måten å komme til den andre siden på.
Den gangen var i praksis en 60 meter lang rutsjebane.
Vi visste at når vi satte oss på rumpa,
kom vi oss ikke opp igjen.
Båten beveget seg fortsatt så mye at for hver halv grad den beveget seg,
raste et nytt møbel nedover gangen.
Jeg hadde Lila festet til meg, og jeg holdt henne mot brystet
og skled ned hele greia.
Vi tumlet ned veldig klønete,
og raste nedover korridoren på ryggen.
Møbler og ting overalt. Vi må ha vært oppi 30 km/t.
Jeg husker at jeg kjente et rykk. Lila slo hodet sitt.
Herregud, hun slo hodet så hardt. "Går det bra med henne?"
Jeg trodde ikke hun ville overleve det.
Jeg husker han sa til meg da vi kom til bunnen av sklia,
nesten som en tilståelse,
at Lila slo hodet veldig hardt.
Jeg husker smerten i ansiktet hans.
Jeg tror jeg bare sjekket henne,
og hun gråt, så jeg tenkte bare: "Det går bra. Vi fortsetter."
Da jeg våknet til,
undersøkte jeg meg selv raskt
og skjønte at jeg hadde brukket beinet.
Jeg så meg rundt og forsto at jeg var i restauranten.
Jeg begynte å rope: "Hjelp, hjelp, hjelp!"
Men selvsagt kunne ingen høre meg.
Ved siden av meg lå det en stekepanne.
Jeg tok tak i den og prøvde å slå den i bakken.
Mens vi satt strandet i denne døråpningen på dekk 5, hørte jeg banking.
Det var ikke en mekanisk banking.
Det var nesten som om
folk prøvde å gi oss beskjed om hvor de var.
Men vi kunne ikke komme oss dit.
Da vi kom til den lave siden, så vi vannet.
Endelig nærmet vi oss.
Vi prøvde å få oppmerksomheten til livbåtene som kunne høre oss.
Jeg så en livbåt med folk i.
Jeg fikk øyekontakt med en kvinne,
og vi holdt blikket i sikkert bare et øyeblikk.
Jeg holdt opp Lila og sa: "Bambino, ta babyen min."
Og hun bare… ristet på hodet.
Jeg tror hun ønsket å hjelpe, men kunne ikke.
På det tidspunktet var jeg helt ødelagt psykisk.
Jeg ba mye i hodet.
Men plutselig så vi at et par livbåter var tomme
og drev rundt båten.
Vi så tegn til liv.
Vi reagerte begge to.
"Kommer livbåtene tilbake for å hente flere?"
Da vi fikk oppmerksomheten til kapteinen på livbåten,
prøvde han å komme seg til åpningen der vi sto.
Det føltes som om vi ventet på dekket i en evighet.
Og skipet tippet bare mer og mer over.
-Hvert minutt kunne være vårt siste. -Livbåtene var 500 meter under oss.
Havet sto veldig høyt,
så båten slo mot cruiseskipet.
Det å komme seg om bord i livbåten var en risiko.
Men vi kom oss på båten.
Vi var så letta.
Vi kjørte ut rett under det.
Vi så opp fra åpningen av livbåten,
og vi så ikke himmelen.
Hele himmelen var siden av cruiseskipet.
Lila hadde stilnet.
Jeg husker at jeg holdt henne i armene, og jeg håpet at hun var ok,
at det ikke var noe galt.
Jeg følte meg helt alene. Ingen kommer for å redde oss.
Så hørte vi helikoptre over oss.
Men skipet dekket oss som en paraply.
De så oss ikke.
Jeg kom meg ikke ned til vannet eller inn i skipet igjen.
Vi holdt på å synke.
Og det var da
en liten snurr av livet mitt begynte å danse foran øynene mine.
Jeg husker at pappa sa at
barn ikke burde dø før foreldrene.
Det var da kampviljen slo inn.
Jeg må finne ut hvordan jeg overlever.
Da tenkte jeg: "Hvordan kan de se oss?"
Så kom jeg på at jeg hadde ei lommelykt i lomma.
Jeg kan ikke morse,
men jeg begynte å blinke mot båten foran oss.
Redning India Mike Alpha.
Kom, Redning India Mike Alpha.
Vi ser et signal fra noen. Vi skal hjelpe dem.
Ok, flott.
Og plutselig svever en mann ned som James Bond.
Vi ble heist opp i helikopteret,
og så, en om gangen, dro de ned igjen og hentet de andre fire.
Ok, kjempebra. Vi har mottatt tre personer i god form
som blir brakt til Grosseto flyplass,
der folk venter på å gi dem førstehjelp.
Da jeg fløy bort,
så jeg at alt jeg elsket,
og alt som var min virkelighet, var borte.
Men jeg var i live.
ROMA
Det var sent en fredagskveld.
Nyhetsfeeden min lyste opp av passasjerer på et cruiseskip
utenfor kysten av Toscana på øya Giglio.
Jeg visste at eneste måte for å finne ut hva som egentlig foregikk, var å dra dit.
Et fullastet cruiseskip har gått på grunn og kantret.
Passasjerene beskriver det som scener fra Titanic.
Så mange som 70 personer kan være savnet.
Jeg ankom Giglio dagen etter, rundt klokka 06:30.
LØRDAG 14. JANUAR
Jeg glemmer aldri synet av Costa Concordia.
Det var vanskelig å ikke stirre på den gigantiske steinen
som stakk ut av bunnen.
Jobben min er å prøve å forklare hvordan dette kunne skje.
Et italiensk cruiseskip gikk på grunn i går kveld.
Vær ærlig. Du tenker på det hver gang du går om bord i et fly eller skip.
Hva skjer hvis noe går galt?
Vel, det gjorde det.
Skipet er nå på grunt vann, men på grunn av dets størrelse
og plassering i et veldig steinete område
er det flere titalls italienske kystvaktdykkere
som sjekker området rundt og innsiden av skipet
for å se om de kan finne noen der.
Jeg er røykdykker…
BRANNMANN OG DYKKEINSTRUKTØR
…og spesialist på grottedykking.
To enkelt-dykk, 40 minutter hver. Total varighet for operasjonen, to timer.
Det var min mors bursdag,
og jeg tenkte at jeg burde være på restauranten
og synge gratulasjonssanger.
Men nå er jeg på øya Giglio,
sitter på bakken
og lurer på: "Hvor er hun?"
Og jeg spurte meg selv: "Vil jeg få se henne igjen?"
Etter som tiden gikk og vannet var kaldt, dette var i januar,
ble sjansen for å overleve etter de første 24 timene
åpenbart mindre.
Ok.
Koble fra.
Greit!
Vi var veldig redde,
for det var en stor risiko for å ende på havets bunn
inne i dette gigantiske skipet, og bli ofre i stedet for redningsmenn.
Alt som ikke var festet, ble et hinder.
Det var kabler. Det var skarpe kanter.
Alt dette utgjorde en risiko for dykkerne.
SØNDAG 15. JANUAR
Endelig kom daggry, og med det, lys.
Jeg var fortsatt i restauranten.
Timene går og hypotermi inntreffer.
Å måtte tilbringe en natt til under de forholdene…
Jeg visste ikke om jeg kunne overleve til neste morgen.
Jeg begynte å tenke at
hvis jeg kom meg ut av denne situasjonen…
…kunne jeg begynne å tenke på å stifte familie.
Det var kanskje det som manglet i livet mitt.
Vi hadde ikke sovet på 48 timer.
Varebildøra åpnes,
og sjefen min sier: "Det er flere som må reddes. Vi må dra."
Hotellsjefen, Manrico Giampedroni,
ble sist sett av flere vitner
mens han prøvde å redde folk i hotellområdet på skipet.
Kollegaene mine gjennomsøkte skipet…
…og ropte etter overlevende.
"Vi er fra brannvesenet!
Er det noen der?"
"Er det noen der? Er det noen som kan høre meg?"
Og på et tidspunkt
fikk vi svar.
Ok, vær rolig. Ta det rolig.
Vi hadde kommet inn i en slags tunnel,
så vi hadde ikke naturlig lys.
Lyset nådde ikke inn dit.
Det var som å være i ei grotte.
Ok, det går bra. Rolig.
Rolig. Det går bra.
Rolig.
Sånn, ja!
Så ser jeg personen vi leter etter.
Jeg spurte: "Hei, hva heter du?"
Og han svarer meg: "Manrico.
Manrico Giampedroni."
Han sier: "Hei, jeg er Francesco…
…en av dine redningsfolk."
Og han sier: "Ta det rolig.
Vi skal få deg ut."
Etter 13 år gråter jeg fortsatt.
Helt utrolig.
Det virker som det alltid er et mirakel i katastrofer.
Nå var en i mannskapet fanget der inne,
funnet av redningspersonell som gikk fra lugar til lugar og banket på skroget.
Innesperret med brukket bein i to dager.
-Tenkte du på om du ville overleve? -Ja, da jeg var alene i restauranten.
Etter sjokket, panikken og kaoset
kom lettelsens tårer.
Danseren Rose Metcalf var en av de siste som ble reddet fra det synkende skipet.
Andre, inkludert Nick Tally og vennene hans, er også trygge.
Det var italienske familier som ga meg barna sine
og sa: "Ta barnet mitt. Sett ham i båten."
Og vi måtte vente i over en og en halv time på å gå i båten.
Jeg måtte vente i to år.
Min mors lik var et av de siste som ble funnet.
Å finne liket hennes
var ikke noe trøst for meg.
Det er som om Costa Concordia avbrøt livet mitt.
Hun var hele min verden,
og jeg var hennes.
Hva heter dette vakre barnet?
Denne jenta heter Stefania.
Hvem sitt barn er det?
Kapteinen på cruiseskipet som gikk på grunn her
på kysten av Toscana, har blitt stoppet av lokale myndigheter.
Han etterforskes for uaktsomt drap og for å ha forlatt skipet.
Dette er to svært alvorlige lovbrudd innen sjøretten.
Trettito mennesker døde den kvelden, inkludert en femåring.
I dagene etter ulykken
var Costas PR-team den eneste informasjonskilden,
og det var tydelig at de hadde avgjort hvem sin feil det var.
Og i kveld har skylden blitt plassert
av skipets eiere som sier at kapteinen var ansvarlig.
Vi tror det har skjedd en menneskelig feil.
ADMINISTRERENDE DIREKTØR
Kapteinen fulgte ikke den offisielle fremgangsmåten.
Et av de mest dramatiske aspektene av historien skjedde den 17. januar.
En lokal journalist fant en USB-pinne i sin ulåste bil.
Denne USB-en inneholdt et opptak av en samtale
mellom kystvakten i Livorno og kaptein Schettino
i perioden etter at Schettino sa han hadde forlatt skipet.
KYSTVAKT: Hva gjør du, kaptein?
SCHETTINO: Jeg koordinerer redningen.
KYSTVAKT: Koordiner redningen fra skipet. Nekter du?
SCHETTINO: Jeg nekter ikke.
KYSTVAKT: Nekter du å gå om bord, kaptein?
Hvorfor går du ikke om bord?
Når man først hadde hørt et befal be Schettino om å gå tilbake på skipet,
var det gjort.
KYSTVAKT: Gå om bord igjen. Det er en ordre! Du har ingen valg.
Du har sagt man skal forlate skipet. Nå bestemmer jeg!
Dra tilbake om bord!
Er det klart? Hører du meg?
SCHETTINO: Jeg drar tilbake. KYSTVAKT: Dra!
Det ubestridelige resultatet
var at hele verden kjente kaptein Schettino som kaptein Feiging.
Kan jeg få passere, takk?
Den italienske kapteinen, Francesco Schettino,
strente inn i retten i dag
med den samme selvsikkerheten han viste om bord på skipet sitt.
Kaptein Schettino var i retten i dag
for å svare på anklager om drap, forårsaking av en maritim katastrofe
og for å ha forårsaket personskade på 150 personer.
Rettsaken varte i flere år,
og den ble holdt i et teater i byen Grosseto.
Jeg var på hver eneste høring.
Aktoratet har lagt skylden for katastrofen
veldig bestemt på kaptein Schettino.
Det står at han var grovt uaktsom i sin kommando av skipet,
men kapteinen nekter for alle anklagene mot ham,
og han insisterer på at andre må dele ansvaret for det som skjedde.
Hele fokuset var på kaptein Schettino,
men et av de største spørsmålene mange av oss hadde,
var om dette var en slags mekanisk svikt.
Kort tid etter ulykken ble ferdsskriveren funnet,
men den var defekt,
og i en periode så det ut til
at det ikke var mulig å finne ut
hva som egentlig skjedde på broen ulykkeskvelden.
I 2012 var jeg en ung informatiker.
Jeg fikk masse disketter fra Costa Concordia.
To eksperter hadde allerede prøvd å hente ut dataene,
men begge mislyktes.
Jeg ble besatt.
Jeg lagde programvaren som beskriver alt som skjedde den kvelden.
KAPTEIN: Hvor traff vi?
MASKINSJEF: Vi har ingen strøm.
Nødgeneratoren på Costa Concordia hadde problemer den kvelden.
Den slo seg av og på flere ganger
og klarte nesten aldri å koble til nødstrømmen…
NØDGENERATOR DEKK 11
…og gi strøm til nødutstyret.
Det er umulig å vite nøyaktig hvordan folk døde på skipet,
men vi vet at minst to av livbåtene
på oversiden av skipet sviktet
på grunn av feilen i nødgeneratoren,
og vi vet at de måtte gå av
og prøve å finne veien til andre livbåter på dekk 4.
Vi vet også at
på grunn av feilen på nødgeneratoren,
virket ikke heisene.
KAPTEIN: Tre fem null.
STYRMANN: Tre fire null.
-Tre fem null. Styrbord. -Ok.
Da jeg kjørte programvaren for å synkronisere dataene,
var det én stor overraskelse. Rett før ulykken
fant vi ut at det var et misforhold mellom ordren til styrmannen
og det han gjorde.
-KAPTEIN: Hardt babord. -STYRMANN: Hardt styrbord.
KAPTEIN: Hardt babord!
Vi hører Schettino gi noen instrukser.
Og styrmannen gjør det motsatte i 13 sekunder.
Senere viste en uavhengig studie
av professor Bruno Neri og Paolo Neri ved Universitetet i Pisa
at hvis Schettinos ordre hadde blitt utført riktig,
ville kollisjonen vært delvis eller ikke-eksisterende.
På begynnelsen av 2000-tallet eksploderte cruiseindustrien,
og det italienskstyrte Costa Cruise Line-selskapet var i trøbbel.
De var ikke konkurransedyktige. Den eneste måten de kunne overleve på,
var å bli kjøpt opp av et amerikansk selskap.
Med Costas ekspansjon måtte de finne ansatte
og prøve å lære dem opp så raskt og effektivt som mulig.
Det er viktig å merke seg at kaptein Schettino selv
skrev til Costa og sa han var bekymret
for at folk ble forfremmet for raskt, at de ikke fikk god nok opplæring,
og at de ikke passet inn med typen skip han ville drive.
Vi vet at styrmannen ble raskt forfremmet i jobben,
og det virker klart at i krisesituasjonen
da han trengte å forstå ordrene fra kaptein Schettino,
var det en språkbarriere, og antagelig
forsto han ikke hva kapteinen ba ham gjøre.
11. FEBRUAR 2015 DAGEN FOR DOMMEN
I det italienske folks navn
erklærer retten Francesco Schettino
skyldig i forbrytelsene han er tiltalt for.
Den totale dommen er 16 års fengsel og én måneds varetekt.
I dag ble kapteinen på Costa Concordia dømt for uaktsomt drap og forlate skipet,
og fikk 16 års fengsel.
Costa Cruises godtok en bot på én million euro.
Selskapet ble ikke straffeforfulgt.
Fem andre Costa-ansatte ble dømt for uaktsomt drap og forlis,
inkludert Manrico Giampedroni. De fikk ikke fengselsstraff.
Jeg kommer aldri til å jobbe for cruiseindustrien igjen.
Og jeg ber om at ingen får oppleve denne situasjonen.
Alle pengene mine
mistet jeg.
Men jeg lærte at livet er viktigere enn penger.
Så hver morgen når jeg våkner,
er det første jeg gjør
å si takk.
Jeg lærte mye.
Nå kan jeg svømme.
Vil du synge igjen? Ok, syng.
To, tre…
Da vi kom hjem, var jeg helt knust.
Jeg fikk diagnosen PTSD. Jeg hadde panikkanfall. Mareritt.
Vi var bekymret for Lila
etter alt hun hadde gjennomgått både fysisk og følelsesmessig.
Vi måtte passe på henne i et par uker for å se at alt gikk bra.
Se på den tunga.
Hvilke andre grimaser kan du gjøre?
Det var tungt for meg, men hun var bare ett og kunne ikke kommunisere.
Jeg husker at vi snakket med psykologer og spesialister.
Vi ses senere. Ha det gøy!
-Ha det. -Ha det.
Men hun fikk en helt normal barndom.
Så vi snakker ofte om det.
Hvorfor valgte Gud å redde oss den kvelden?
Hvorfor er vi her?
Hva skal vi gjøre med tiden han har gitt oss?
Lila har sitt liv, det vakre livet hun har levd.
Og ved Guds nåde overlevde vi.
John, hun overlevde på grunn av dere.
Jeg kjempet så hardt den kvelden
for å prøve å redde dem.
Jeg trodde ikke vi ville komme oss av.
Men jeg er så glad for at vi klarte det.
Jeg ser tilbake på hvordan det siste tiåret har vært,
livene vi har fått leve, og vi føler oss så heldige.
Lila er en velbalansert, jordnær, flott 15-åring.
Og hun er en vakker ballerina.
Hun har en gudegitt lidenskap for dans.
Hun er en så vakker ung kvinne. Hun har hele verden for sine føtter.
Hun kommer til å gjøre en forskjell
som følge av at hun kom seg av skipet.
Vi fikk vite kort tid etter at vi kom hjem
at Meghan var gravid.
Hun var gravid den kvelden da vi kjempet for livet.
En av de største gavene jeg kunne fått, var den graviditeten.
Det morsomme er at ultralyden viser
at unnfangelsen var den kvelden.
Vi sa: "Det var garantert ikke da han ble unnfanget."
Nå vet dere hvorfor jeg ikke rakk å få på meg skjorta.
Tekst: Anniken Einan