Downloaded from YTS.BZ
PE 13 ianuarie 2012, Costa Concordia a lovit o stâncă
Official YIFY movies site: YTS.BZ
și a naufragiat cu peste 4.000 de oameni la bord.
Filmul include imagini de arhivă,
traduceri ale anunțurilor pentru pasageri și înregistrări din cutia neagră.
Dar intră apă?
Și încă cum! Cobor acum.
Nu mai merseserăm în vacanță de când se născuse copilul.
I-am zis lui John că e un moment bun pentru noi
să mergem în acea excursie minunată despre care vorbiserăm,
o excursie importantă pentru noi.
În noaptea de vineri, 13, lucram de patru luni la bord ca dansatoare.
Nu aveam habar că urma să se întâmple ceva.
Într-o clipă, sărbătorești și te relaxezi cu familia.
În clipa următoare, înțepenești,
neputincioasă.
Parcă se deschisese pământul sub picioarele noastre.
Oamenii se agățau de pereți sau unii de alții.
Parcă e o scenă din Titanic. Fix așa.
Povești de frică și panică de pe nava de croazieră Costa Concordia.
Sincer, te gândești la asta oricând urci în avion sau pe un vas.
Ce se întâmplă dacă ceva nu merge?
Uite că s-a întâmplat!
De câte ori închizi ochii, vezi ceva din acea noapte.
Te întorci la cel mai înfricoșător moment pe care l-ai trăit cu familia ta.
Doamne, ce-am făcut?
NAUFRAGIU: COȘMAR PE MARE
Mai merseserăm în Europa, dar niciodată împreună.
Era cea mai lungă vacanță împreună, în cel mai îndepărtat loc.
Fiica noastră, Lila, avea 14 luni.
Am simțit că era o ocazie bună să mergem într-o excursie lungă împreună.
Sunt sigură că am împachetat o valiză cu jucării, scutece, șervețele umede,
tot tacâmul. Aveam multe lucruri.
Aveam să ne plimbăm pe la Paris, în Elveția, la Veneția, la Barcelona.
La final, ne opream pe o navă de croazieră.
Da, cred că asta a influențat mult alegerea vacanței.
Am făcut o mulțime de poze și de filmări,
foarte multe amintiri incredibile.
Mereu voisem să merg în Italia.
Era prima destinație pe lista mea de dorințe,
dar nu știam că voi merge într-o croazieră.
Nu-i spusesem despre croazieră, doar despre Italia.
Croaziera urma să fie o surpriză specială.
Ieșeam de vreo trei ani împreună.
Ideea era ca, la un moment dat, să o cer de soție.
Când ceri pe cineva de soție,
vrei să faci asta în cel mai romantic loc,
iar în această călătorie erau multe locuri din care să aleg.
Ar fi fost momentul perfect.
Nu poate să te refuze dacă o ceri în locul perfect.
Cred că toată lumea e de aceeași părere.
Când am ajuns,
am fost uimită de cât de mare, cât de imensă părea nava.
Pe atunci, aveam 17 ani.
Mama voia să-și sărbătorească cea de-a 50-a aniversare.
A rezervat locuri pentru mine, pentru iubitul meu,
și pentru prietena ei din copilărie, Luisa.
De când eram mică, făceam totul împreună.
Aveam vreo șapte ani când a fost diagnosticată cu cancer.
Dar, cu câteva luni înainte de plecare, cancerul a intrat în remisie.
A fost un alt motiv important să-i sărbătorim ziua de naștere.
Primul lucru pe care l-am făcut a fost să explorăm nava.
Știam că va fi cea mai mare navă din câte văzusem.
Îmi amintesc prima dată când am urcat pe navă
și am fost copleșit de cât de extravagant era totul.
Multă opulență. Candelabre peste tot.
Totul părea făcut din aur, din sticlă sau din marmură.
Ca în Italia de pe vremuri.
Totul strălucea și era perfect.
Nu știam ce cameră voi primi când am făcut rezervarea.
Călătoria era destul de scumpă, eu eram student.
Dar el s-a asigurat că primim cea mai bună cameră posibilă.
Eram foarte fericit că aveam balcon și o priveliște frumoasă.
Am ieșit pe balcon, iar Nick mi-a arătat
că, la un etaj sau două sub noi, erau bărcile de salvare.
Bărcile de salvare.
Și m-am gândit să fac o poză.
Nu mai fusesem pe un vas de croazieră
și m-am gândit: „Dacă se întâmplă ceva ca pe Titanic…”
Și i-am spus: „Nu va fi ca pe Titanic.
Am mai fost în croaziere. Îți va plăcea la nebunie.”
VINERI, 13 IANUARIE
Copii, nu îndrăzniți! Plecați de aici!
MEMBRU AL ECHIPAJULUI: Pasageri la bord: 3208.
Echipaj: 1023.
Când am urcat la bord, a fost destul de uimitor.
Ne-a întâmpinat cineva care ne-a întrebat ce program aveam.
Am stabilit o zi la spa și eram foarte entuziasmați.
Era un ritm rapid. Abia ce ne cazaserăm. Porniserăm la plimbare.
În timp ce ne plimbam, făceam poze la orice.
O caracteristică uimitoare a croazierelor e că îți oferă tot ce ai nevoie.
Pentru mine, mai ales ca proaspătă mămică, a fost foarte ușor.
Erau multe restaurante de toate tipurile,
cinematografe, spectacole, cazinou.
Singura dificultate era cum să-ți petreci timpul, având atâtea opțiuni.
Îmi amintesc un bufet cu înghețată unde îți puteai face propriile cupe
și cred că era deschis non-stop. Puteai mânca doar înghețată dacă voiai.
Pe atunci, era la modă The Walking Dead,
așa că noi jucam mereu un joc: dacă ar ataca zombii, unde te-ai duce
și ce armă ai folosi ca să lupți sau ca să scapi?
Unde ai merge? Ai ieși pe acolo sau pe acolo?
Și dacă e un zombi lent, unde e arma pe care o poți folosi?
Când m-a întrebat prima dată, i-am zis: „Nu știu. Nu am fost atentă.”
Iar el a zis: „Greșit!”
Exact. „Ai greșit.”
Apoi am început să fiu atentă la ce se întâmplă în jurul meu.
Era o seară frumoasă.
Vremea era senină, puțin rece, era ianuarie.
MANAGER HOTEL COSTA CONCORDIA
Totuși, era o seară liniștită.
Am lucrat la Costa vreo 43 de ani.
Pe navă, lucrezi oricând.
De Crăciun, de Anul Nou, de Paște, sâmbăta și duminica.
Mă simțeam mai acasă pe navă decât acasă.
Aproximativ 800 de oameni lucrau pentru mine pe Costa Concordia.
În noaptea de vineri, 13 ianuarie,
lucram de patru luni la bord ca dansatoare.
Era slujba mea de vis.
Era raiul pe pământ.
Exploram lumea. Eram în cea mai bună formă a vieții mele.
Aveam prieteni grozavi.
Era magic.
În numele conducerii Costa și al echipajului,
sunt onorat să vă urez bun-venit la bord.
L-am întâlnit de câteva ori pe căpitan. Prima dată, în liftul pentru echipaj.
Știam doar că era un căpitan nou.
Croazieră plăcută!
Odată, mama a venit în vizită la bord și el a vorbit cu ea.
I-a spus că urma să meargă la pescuit pe insulă cu un prieten,
dar să nu spună nimănui, pentru că nu avea voie să facă asta.
Deci puteai să spui despre el: „Da, știe să se descurce”.
ORA 21:00
În seara aceea, pe la nouă, m-a sunat căpitanul.
Cu câteva zile înainte, șeful de sală îl întrebase pe căpitan
dacă nava putea să salute Insula Giglio de aproape,
fiindcă sora și mama lui locuiau pe insulă.
PUNTEA DE COMANDĂ
M-a întrebat dacă vreau să-l însoțesc pe puntea de comandă.
Mi s-a părut neobișnuit,
deoarece, fiind noapte, nu era mare lucru de văzut.
Dar, fiind decizia căpitanului,
ne-am conformat.
CĂPITANUL: Alo?
ECHIPAJUL: Ciro la 9,6 km.
CĂPITANUL: 9,6 kilometri. Bine, e bine.
Suntem aproape de insula Giglio.
Ajungem la 21:44.
În seara aceea, eu și iubitul meu, Andrea, am decis să urcăm la piscină.
Când am deschis ușa,
am simțit o briză proaspătă.
Totul era întunecat,
dar erau și câteva luminițe.
Se reflectau scânteile în apă.
M-am aplecat. Priveam marea,
iar Andrea, care era în spatele meu, m-a îmbrățișat.
A spus: „Parcă suntem pe Titanic.”
În acel moment,
de fapt,
m-am simțit ciudat.
Dar era o nebunie, nu?
Așa că am abandonat acel gând.
Și apoi am primit un apel de la mama.
Mi-a spus: „Suntem la restaurant.
Încep să servească cina, așa că veniți și voi!”
Era o cină importantă, pentru că, la miezul nopții,
era ziua ei de naștere.
În seara aceea, am luat cina.
Îi spui „salut” tatei?
După cină, Lila, care avea un an, trebuia să se culce.
Ne-am întors în cabină și am culcat-o.
Am respectat rutina dinainte de culcare.
Mi-am pus pijamaua.
Am ieșit din duș, mi-am tras boxerii, m-am băgat în pat.
Îmi amintesc că m-am întins
și am spus cu voce tare: „Sunt epuizată.”
Fusese o zi lungă.
CĂPITANUL: Preiau comanda.
Ce viteză avem?
ECHIPAJUL: 15,3.
CĂPITANUL: Măriți la 16 noduri!
Pe măsură ce ne apropiam de insulă, am observat că eram prea aproape.
I-am spus asta șefului de sală, care stătea lângă mine.
I-am zis: „Ne apropiem cam mult.”
Deodată, țărmul a devenit clar vizibil.
În seara aceea, cu prietenii mei, eram în pauza de jumătate de oră.
Aveam o relație cu un barman din Peru,
care lucra la Barul Londonez, pe puntea 5,
în capătul navei. Voiam să-l văd, așa că le-am zis colegilor:
„Vreți să mergem să bem un cappuccino la Barul Londonez?”
Toți au fost de acord.
CĂPITANUL: 3-5-0.
TIMONIERUL: 3-4-0.
CĂPITANUL: 3-5-0. Tribord.
TIMONIERUL: Bine.
CĂPITANUL: Sau ne izbim de stânci!
Pe măsură ce nava se apropia de insulă,
m-a surprins foarte mult că nava nu a încetinit.
ORA 21:46
ORA 21:47
Atunci am început să intru în panică.
CĂPITANUL: Spre dreapta!
TIMONIERUL: Spre dreapta.
MANRICO: Vrea să eșueze nava?
Dumnezeule!
Șeful de sală mi-a zis: „Nu, căpitanul știe ce face.”
Și n-a mai terminat propoziția.
Am auzit și am simțit un sunet și o vibrație.
M-a tulburat faptul că încăperea a început să se încline încet.
Mi s-a încordat corpul și am știut că ceva era în neregulă.
Am auzit un scârțâit puternic,
iar apoi zgomotul s-a schimbat într-un scrâșnet,
un zgomot înfricoșător.
Imaginați-vă 1.000 de farfurii spărgându-se!
BUCĂTAR COSTA CONCORDIA
M-am speriat, sunetul a fost puternic.
A început să curgă apa clocotită din tăvile de friptură.
Eram unul dintre cei 180 de bucătari.
Toți eram derutați.
Am crezut că era furtună, că totul va fi bine.
După câteva secunde…
Nu, ceva nu era în regulă.
ECHIPAJUL: Ce-a făcut?
CĂPITANUL: Închideți ușile etanșe din spate!
ECHIPAJUL: Închidem toate ușile etanșe din spate.
CĂPITANUL: Doamne, ce-am făcut?
Când m-am întors, am văzut că nava se izbise de stâncile din partea stângă.
Se vedea cum apa intra în carena navei.
CĂPITANUL: De ce ne-am lovit?
MANRICO: O stâncă. Deasupra apei.
CĂPITANUL: La mijloc.
ECHIPAJUL: La mijloc.
Eram cu toții șocați și nu ne puteam mișca.
Calmați-vă!
Mai bine stați jos.
- Jos? - Jos?
Da.
Toată lumea era panicată.
Și mă uitam la mama, care era chiar în fața mea.
S-a uitat la mine și mi-a spus: „E în regulă.
Totul e în regulă.”
Încerca să facă orice ca să mă convingă că nu se întâmpla nimic rău,
dar știam că nu era așa.
Stăteam acolo, ne întrebam ce să facem.
M-am simțit golită de emoții,
m-am uitat la Nicholas și el a zis:
„Trebuie să plecăm de aici și trebuie să plecăm acum.”
A zis: „Ai auzit? Ai simțit?”
Am simțit panică
și corpul meu a reacționat imediat la situația de criză.
Am fost acuzat că sunt lipsit de emoții,
dar atunci a fost vorba de supraviețuire și de a-mi scoate familia de acolo.
I-am zis lui Meghan: „Ia-l pe copil! Trebuie să plecăm!”
Văzându-l cum reacționează,
am simțit imediat groază.
Am luat-o din pătuț pe Lila, care dormea adânc.
Nu-i luasem suzeta.
A început imediat să plângă.
Mi-am pus blugi și atât.
Nu aveam cămașă pe mine. Meghan o ținea pe Lila în brațe.
Și am fugit pe ușă.
De îndată ce s-a produs impactul,
primul meu gând a fost să văd ce s-a întâmplat acolo jos.
În apropierea sălii motoarelor,
inginerul-șef a ieșit foarte alarmat și speriat.
Mi-a spus că era un dezastru, că apa intra cu toată forța.
M-am simțit neputincios.
CĂPITANUL: Vreau să vorbesc cu inginerul-șef!
ECHIPAJUL: Inginerul-șef!
Căpitanul vrea să discute procedura de urgență.
SALA MOTOARELOR
INGINERUL-ȘEF: Pompele!
ECHIPAJUL: Căpitane, inginerul-șef e pe fir.
CĂPITANUL: Dar intră apă?
INGINERUL-ȘEF: Și încă cum! Cobor acum.
CĂPITANUL: Dar unde?
INGINERUL-ȘEF: La babord. Mă duc să văd.
Dar unde, la babord?
În sala motoarelor.
CĂPITANUL: Dar e multă apă?
INGINERUL-ȘEF: E apă.
Nu se poate coborî. Coborâm pe dincolo.
Stai puțin! Pornim pompele.
Te anunț, căpitane.
CĂPITANUL: Bine.
INGINERUL-ȘEF: Porniți pompele de urgență!
INGINERUL-ȘEF: E apă până la atelier.
PUNTEA 0
CĂPITANUL: Deci ne scufundăm? Nu înțeleg.
Am ieșit în fugă pe ușă, în hol.
Mă gândeam că nava se va răsturna încet,
așa că voiam să ajungem la puntea cu bărcile de salvare.
Am început să urcăm scările cât de repede puteam,
Meghan și bebelușul în urma mea.
Am început să simt adrenalina. M-a cuprins panica.
Lila plângea încontinuu.
Urcam câte două trepte. Îmi țineam copilul și încercam să mă grăbesc.
Mă chinuiam.
Mă simțeam rău fizic.
Am zis: „Cred că-mi vine să vomit.”
John a zis: „Vomită și fugi! Nu te opri! Continuă!”
Am ajuns la nivelul patru, unde erau bărcile de salvare.
Un cuplu împărțea veste de salvare.
În acel moment, erau doar câțiva oameni și se simțea în aer anxietatea,
fiindcă nu primeam informații.
Nimeni nu ne spunea ce să facem.
Și atunci s-au stins luminile.
S-a făcut beznă.
Dintr-odată, m-am trezit departe de Meghan și de Lila.
Nu știu dacă erau 3 sau 13 trepte,
dar nu erau lângă mine.
Mi-era frică și îmi amintesc că am strigat după el.
„John!”
Țipam, ne luam unul după vocea celuilalt.
A părut o eternitate.
Când ne-am regăsit, i-am spus:
„Ține-te de talia blugilor mei și nu-mi da drumul!”
O țineam pe Lila în brațe și urcam câte două trepte.
Inginerul-șef a venit cu mine pe punte.
Împreună cu căpitanul, a deschis planurile navei,
încercând să înțeleagă daunele suferite de navă.
CĂPITANUL: Trebuie să știu unde era stânca naibii.
Nu s-a dat alarma.
Pe punte, sunetul impactului abia s-a simțit…
PUNTEA 3
…în timp ce oamenii din restaurantul din spate
au simțit întreaga forță a impactului.
Puntea.
BARUL LONDONEZ PUNTEA 5
Jose de la Barul Londonez.
Puteți face un anunț că totul e sub control, că totul e bine?
Pasagerii sunt foarte stresați.
Facem noi anunțul. Între timp, să spunem că a fost o pană de curent.
ECHIPAJUL: Bine, pană de curent.
Doamnelor și domnilor, atenție! Vă vorbesc în numele căpitanului.
Suntem în pană de curent din cauza unei defecțiuni.
În acest moment, situația e sub control, tehnicienii încearcă să rezolve problema.
Vă vom oferi informații suplimentare pe parcurs.
Au continuat să spună: „Nu vă faceți griji, totul e bine.
- Mergeți în cabine!” - „În cabine.”
Am făcut un anunț în numele căpitanului.
Vă rugăm să vă întoarceți în cabine!
Mă tot gândeam: „Nu mă întorc în cabină.”
- Nici vorbă! - Nici gând!
Nici nu știu dacă aș fi găsit cabina.
Când am coborât, am văzut că pasagerii erau foarte speriați
și mă întrebau ce s-a întâmplat.
Și, ca să nu contrazic ce spusese căpitanul,
nu le puteam spune altceva, căci aș fi făcut mai mult rău.
Incapacitatea de a acționa e problema.
PUNTEA 0
Nu știam ce se întâmplă.
Credeam fiecare anunț pe care îl auzeam.
Am auzit că era o defecțiune minoră.
Căpitanul avea ultimul cuvânt.
Și l-am auzit pe bucătarul-șef spunând: „Nimeni să nu se miște!
Stați pe loc
și pregătiți-vă pentru cină!”
Părea că a trecut mult timp până s-au reaprins luminile.
Încă urcam scările.
În cele din urmă, am ajuns pe puntea cu bărcile de salvare.
PUNTEA 4
Sute și sute de oameni, umăr la umăr.
Te loveai de un zid de panică.
Oamenii țipau, se certau, încercau să decidă ce să facă.
Fiecare membru al echipajului spunea: „A fost o defecțiune. Nu evacuăm nava.”
O țineam pe Lila în brațe, plângea în continuare.
Eram o proaspătă mămică,
deci pierderea controlului, faptul că nu o puteam ajuta…
Mă concentram pe îngrijirea și confortul copilului meu.
Mi-a fost greu să o văd și să o aud pe Meghan chinuindu-se.
În acel moment, îmi amintesc că m-am uitat în ochii lui John
și i-am spus: „Vreau să plec de pe navă.”
ECHIPAJUL DE PE PUNTE: Două compartimente inundate momentan, nu?
În acea perioadă nesfârșită de confuzie generală,
căpitanul vorbea des la telefon cu coordonatorul de criză al companiei.
CĂPITANUL: Compartimente inundate. Am dat-o în bară, nu?
Nava e inundată, dar nu ne scufundăm. Nu ne scufundăm.
Voi arunca ancora și vom staționa aici, așteptând remorchere care să ne ajute.
Eu cred că n-a spus adevărul
deoarece căpitanul era foarte panicat.
Nu înțelegea ce se întâmplase.
RESTAURANTUL MILANO PUNTEA 4
În restaurant,
ne-am uitat la echipaj ca să ne spună ce să facem,
dar și membrii echipajului păreau panicați.
În cele din urmă, chelnerii au zis să mergem pe puntea cu piscina.
Toată lumea se înghesuia, pentru că toți erau panicați.
Ieșiți pe partea cealaltă, vă rog! Pe partea cealaltă!
Erau multe farfurii și pahare sparte pe jos,
iar noi eram îmbrăcate elegant pentru cină, așa că aveam tocuri înalte.
În cele din urmă, am ajuns pe puntea cu piscina
și îmi amintesc că m-am uitat pe geam.
Am văzut insula Giglio.
Uite, e țărmul. Nu e nicio problemă.
Uite, Alice, uite pământul! Am ajuns!
Se vedeau luminile.
Se vedea portul.
Așa că am zis: „Bine, suntem lângă țărm,
deci e în regulă. Va fi bine.”
Mulți oameni s-au relaxat
și tocmai asta a fost problema.
Am lăsat garda jos.
Porniți motorul diesel!
Nu avem curent.
Aprinderea motorului diesel e independentă de restul.
Nu mai merge nimic.
Nici panoul electric, nimic.
Motorul nu pornește.
Mă duc sus ca să văd de ce nu pornește.
Erau trei bucătari.
Rămăseseră blocați în lift.
Strigau și băteau în ușa liftului.
Au mers patru oameni.
Am forțat ușa și i-am scos de acolo.
În spatele punții 5, nava se înclina tot mai mult.
Mă gândeam: „Nu pot rămâne aici.
Trebuie să plec de pe navă.”
În timp ce mergeam pe coridor, mi-am văzut șefa.
M-a văzut și a întrebat: „Unde te duci?”
„La locul de adunare în caz de urgență.” A zis: „Ba nu.
Te întorci în salon și îi distrezi pe pasageri.”
Nu-mi venea să cred ce auzeam
și i-am zis: „Demisionez.”
M-am dus la locul de adunare.
N-am așteptat niciun cod, niciun semnal,
niciun SOS, nimic.
Eram pe puntea 4, în partea din față.
Noi, echipajul,
eram într-o zonă complet separată.
Ofițerul meu superior trebuia să vină, dar, când a sosit,
parcă văzuse o fantomă. Se albise la față.
Avea o privire goală. Parcă vedeam un zombi.
Avea salopeta de inginer, care e ca un combinezon de bebeluș.
Iar combinezonul era complet ud.
Când a ajuns, nu a putut comunica.
Atunci mi-am zis:
„Bine, nu avem conducere. Trebuie să mă descurc eu.”
Eram pe punte și le-am spus ofițerilor:
„Uitați, nava se înclină deja cu 20 de grade.”
Ar fi trebuit să își dea seama,
ar fi trebuit să știe că stabilitatea dispare
cu cât se înclină mai mult nava.
Nivelul apei se apropia tot mai mult de locul unde eram.
Apa, care părea atât de departe de bărcile de salvare,
se apropia tot mai mult de noi.
Începeam să mă panichez și să mă sperii.
Am început să filmez tot ce puteam.
Oamenii se țin de margine ca să nu alunece spre marginea navei.
Nimeni nu ne spunea ce să facem, iar Nicholas a zis…
„Vasul se scufundă. Trebuie să plecăm.”
Stai! Soțul ei.
Am deschis barca de salvare, am urcat în ea
și am început să ne uităm la scripeți și la motoare.
Mă împinge cineva!
Am văzut un bărbat care părea bucătar
și avea vestă de salvare.
A venit și ne-a spus: „Nu aveți voie să atingeți astea.”
A închis poarta.
- ECHIPAJUL: Unul câte unul! - NICK: Stai, ce vrei să spui?
Am început să ridic vocea. „Nu are sens. Trebuie să plecăm de pe vas.”
Și am început să ne panicăm.
Era evident
că nu era doar o pană de curent, că pasagerii nu mai credeau asta,
așa că au început să sune la poliție.
Carabinierii din Grosseto.
PASAGER: Am mai sunat mai devreme.
Nava se înclină tot mai mult.
Sunt mulți copii la bord.
CARABINIERII: Rămâneți calmi! Ne ocupăm de asta.
Carabinierii din Grosseto, vă ascult!
Bună! Sunt pe o navă Costa Cruises, Costa Concordia.
Da, doamnă, știm despre ce e vorba.
PASAGERĂ: Nava se înclină tot mai mult,
dar nu ni se spune nimic.
Am doi copii mici și, sincer, nu știu ce să fac.
ORA 22:25 40 DE MINUTE DUPĂ COLIZIUNE
Paza de coastă din Livorno, suntem Costa Concordia, spuneți!
PAZA DE COASTĂ: Bună seara!
Ne puteți spune dacă aveți probleme la bord?
Da, afirmativ. Avem o pană de curent și verificăm condițiile.
Aveți nevoie de ajutor sau, deocamdată, staționați în jurul insulei Giglio?
ECHIPAJUL DE PE PUNTE: Afirmativ, staționăm aici.
Au spus că era o pană de curent, dar au ascuns realitatea situației.
Căpitanul probabil voia să se „disculpe” în urma situației create.
Ceea ce e foarte greșit, după părerea mea.
A venit un bucătar și a spus: „Știi ce? S-a întâmplat ceva grav,
iar puntea C începe să fie inundată.”
Când a zis asta, am uitat de toate.
Am fugit la etajul de jos,
pentru că, oricând eram plătit, îmi puneam banii sub pat.
Aveam multe datorii.
Îmi băgasem familia în necazuri.
Mă gândeam în fiecare zi că voi câștiga destul ca să-mi plătesc datoriile.
Toată munca mea, tot ce economisisem
era sub pat.
Așa că trebuia să-mi iau banii, care erau în cabina mea de pe puntea B.
PUNTEA B PUNTEA C
L-am văzut pe șeful pazei stând acolo.
M-a oprit și mi-a spus:
„Nu ai voie să mergi pe puntea B.”
A zis: „Nimeni nu are voie în zona asta.”
I-am spus: „Dar am lucruri importante de luat.”
A zis: „Nimic nu e mai important decât viața ta.”
Avea dreptate.
Trebuia să ajung la barca de salvare.
PAZA DE COASTĂ: Costa, ne puteți spune ce se întâmplă?
ECHIPAJUL DE PE PUNTE: Da, evaluăm avaria.
PAZA DE COASTĂ: Nu e doar o pană de curent, e și o avarie?
ECHIPAJUL DE PE PUNTE: Da, avem o avarie.
PAZA DE COASTĂ: Ce fel de ajutor solicitați?
ECHIPAJUL: Un remorcher pentru asistență.
Toți pasagerii poartă deja veste de salvare.
PAZA DE COASTĂ: Sunt victime?
Care e cauza avariei?
ECHIPAJUL DE PE PUNTE: Nu sunt victime din cauza avariei.
ORA 22:32 47 DE MINUTE DUPĂ COLIZIUNE
Pe punte, era mult haos.
Ceilalți ofițeri amuțiseră. Nu știau ce să facă.
În acel moment, au apăsat butonul de urgență generală
și au pornit sirenele.
Deodată, am auzit prima sirenă.
În acel moment, toată lumea a tăcut.
Am auzit o sirenă, apoi o a doua.
Și atunci m-am gândit:
„Pe bune?” Asta așteptaserăm toată noaptea.
A fost probabil unul dintre cele mai urâte momente ale serii,
pentru că sute de oameni se înghesuiau unii în alții
și se călcau în picioare ca să ajungă la bărci.
Mă împingeau oameni de vârsta tatălui meu.
Doamnelor și domnilor, atenție!
Păstrați-vă calmul și mergeți la locul de adunare de pe puntea 4!
Pe navă predomină mentalitatea militară.
Ierarhia e importantă. Fiecare persoană are un rol.
De ce le-a luat 45 de minute să declare o urgență generală?
Cred că căpitanul voia să vadă cum evoluează situația.
În opinia mea, trebuia să dea alarma la cel mult cinci minute după impact.
Am coborât pe puntea 4, ca să încerc să salvez cât mai mulți oameni
și să conduc operațiunile de salvare.
Nava era înclinată, iar mama a început să se chinuie cu tocurile.
M-a strâns de mână și mi-a spus: „Nu-mi da drumul!”
În acel moment,
fără să spunem un cuvânt,
ne-am privit și am știut ce aveam de făcut.
NICK: Unul câte unul!
PATTY: Luați-i pe copii! Haideți! Tu, tu, tu!
Am început să urcăm oameni în barcă.
Nu știi niciodată ce fel de persoană ești, dacă fugi sau lupți.
Nu știi dacă vei fi persoana care rămâne nemișcată
sau care trece la acțiune.
PATTI: Tu, acum tu.
Carabinierii.
PASAGER: Ne măcelărim ca oile. Trimiteți pe cineva!
Aduceți-i pe copii aici!
Bărcile țineau doar 150 de oameni,
trebuia să te asiguri că erau doar 150 de oameni.
Opriți-vă! Ne răsturnăm!
Ne răsturnăm! Opriți-vă!
Opriți-vă!
Erau destui oameni în barcă, ne apropiam de 150.
Oamenii ofereau bani ca să urce în barcă. A fost foarte trist.
Unul era mai în vârstă și am zis: „Doamne!”
- Cum te cheamă? - Nicholas Taliaferro.
- De unde ești? - San Diego, California.
E foarte util.
Stăteam și așteptam în barca de salvare.
Oamenii au vrut să-și spună numele la cameră.
Suntem Steve și Kathy, din Port Huron, Michigan.
Suntem Marie și Melissa.
- Vom rămâne împreună. - Ne simțim bine.
Da, vom rămâne împreună.
Era atât de straniu,
pentru că toți credeau că vor muri.
Eram pe partea înălțată a navei. Zeci de oameni
se înghesuiau într-un fel de cutie de metal.
Apoi ne-a venit rândul să urcăm în barca de salvare.
Voiam să coborâm barca de salvare în apă.
Toți care urcaseră abia așteptau să audă ordinul.
Cred că suntem gata să plecăm.
M-am uitat la oamenii din bărcile de salvare, erau speriați.
Așteptau semnalul de abandonare a navei.
BARCA DE SALVARE: Da, dar de ce nu coboară bărcile în apă?
Așteptam semnalul de abandonare a navei.
Dar întârzia să vină și nu era clar de ce.
Am observat că toată lumea purta veste de salvare,
dar noi nu găsisem niciuna.
Și îmi amintesc că Luisa s-a uitat la mama mea
și a spus: „Nu știu să înot.”
Era destul de speriată.
Mama a spus: „Trebuie să merg în cabină.
Trebuie să iau vesta de salvare a Luisei
și să-mi schimb pantofii, că nu mai pot merge.”
Și am zis: „Nu.
E cea mai proastă idee posibilă.
Nu mă întorc în cabină. E cu două punți mai jos.”
Și ea a zis: „Noi mergem.
Dacă nu vrei să vii cu noi,
poți să aștepți aici cu Andrea.”
ORA 22:56 71 DE MINUTE DUPĂ COLIZIUNE
ECHIPAJUL: Dacă lăsăm bărcile la apă,
putem anunța că abandonăm nava?
CĂPITANUL: Îi evacuăm pe pasageri.
E altceva. Îi evacuăm pe pasageri la țărm.
Pregătesc bărcile?
BARCĂ DE SALVARE: Da, le coboară. Le văd.
De îndată ce am urcat în barca de salvare,
am sunat-o pe mama
și am întrebat-o unde e.
Mi-a spus că și ea urma să urce într-o barcă de salvare.
Coborâm.
Faptul că eram în barca de salvare nu ne-a făcut să ne simțim mai bine.
Când a început să coboare încet până la linia apei,
am început să ne ținem de mână și să spunem Tatăl nostru.
Și l-am spus iar și iar, iar și iar.
Treceam împreună prin asta.
Puteam vedea cum cabina noastră,
care era deasupra bărcilor de salvare,
era la nivelul apei în acel moment.
Uite cum s-a înclinat! Doamne!
Doamne, se scufundă!
Nu strigați așa, oameni buni!
M-aș speria de moarte dacă aș fi acolo.
Bine că am plecat!
Am văzut un membru al echipajului primind permisiunea de a lansa barca
și m-am gândit: „Slavă Domnului!”
Eram atât de aproape de a pleca de pe vas!
Eram într-o parte înălțată.
O țineam pe Lila și, în câteva secunde,
am avut senzația că eram într-un montagnes russes.
O cădere, o bubuitură, apoi o rostogolire.
Doamne, acum mi-e frică!
Barca de salvare s-a înclinat și a aruncat 80 de oameni în aer.
Oamenii se izbeau unii de alții.
Era o îngrămădire de trupuri, oameni care țipau și plângeau.
Nava era înclinată,
așa că au lansat barca de salvare în lateralul navei.
Eram în partea înălțată a bărcii de salvare
și ne țineam cu picioarele.
Ne sângerau picioarele.
Meghan era distrusă de plânsul Lilei.
Îmi amintesc că i-am strigat lui John: „John, nu pot s-o țin pe Lila!”
Și ți-am dat-o pe Lila.
Era o situație extrem de precară.
Nu știam dacă barca urma să cadă.
Eram mult deasupra liniei de plutire.
Sub noi, în barca de salvare, unii aveau nevoie de ajutor,
dar eu…
Tot ce mă interesa era să-mi salvez familia.
Nu știam cum am putea ieși de acolo.
În acel moment, m-am auzit spunând:
„Urmează să murim?”
CĂPITANUL: Pe aici, să mergem! Pe aici, băieți!
Luați-vă stațiile și haideți!
Pe scările alea! Să mergem pe puntea exterioară!
Abandonați puntea!
CĂPITANUL: N-am zis să abandonați puntea. Haideți!
N-am auzit niciodată: „Abandonați nava!”
Căpitanului i-a fost greu să dea acest ordin,
pentru că, atunci când căpitanul spune: „Abandonați nava!”, nava e pierdută.
Oamenii părăseau nava, dar, pentru mine,
situația era foarte gravă. Eram încă pe navă.
Mi-era frică, fiindcă nu știam să înot.
Ca să lucrezi pe un vas de croazieră, trebuie să fii instruit să înoți.
Dar, la institut, mi-au pus vesta de salvare și m-au împins în piscină.
Doar pluteam și, în minutul următor, m-au scos din piscină
și au zis: „Instruirea s-a terminat.”
Nu știam ce să fac.
Nava se scufunda foarte repede.
Mă gândeam că voi muri.
Apoi, unul dintre colegi m-a văzut cu ochii umezi și a zis: „Vino cu mine!”
Apa ajunsese la puntea 3, iar el m-a dus la puntea 4, pe partea cealaltă.
Am ajuns pe partea cealaltă și m-am urcat în barcă.
Când am plecat, am văzut mulți oameni înăuntru.
Se chinuiau să fie salvați.
Nu-mi venea să cred.
Încă mă gândeam că trebuie să fie un vis.
Un prieten cu care lucram mi-a spus: „Vezi asta?
Căpitanul stă în barca de salvare.”
M-a surprins.
De ce trebuia să plece căpitanul înaintea mea?
Se înclină.
- Se înclină tot mai mult! - Uite!
Pe măsură ce nava se scufunda, ne tot înclinam.
Nu stăteam în picioare, deci ne-am așezat pe partea laterală a navei.
Din acea parte înălțată a navei,
vedeam o barcă de salvare care încerca să coboare,
dar, din cauza unghiului navei, barca se răsturna
și vedeam cum cădeau oamenii în apă.
Ajutați-mă!
În zona deschisă în care eram, era un set de uși duble,
iar, în spatele lor, era un coridor orizontal și foarte lat.
De cealaltă parte a lui era o balustradă,
dar, cum ne înclinam atât de mult, devenea de netrecut.
Trebuia să trecem de prăpastie și să ajungem la o barcă de salvare
sau măcar să sărim în apă.
Am strigat la toți membrii echipajului
că aveam să-i aruncăm pe oameni spre balustradă,
ca să se prindă de ea
și să coboare pe partea navei care era mai aproape de apă.
Eu eram pe o parte, un bărbat stătea pe cealaltă parte
și îi luam pe oameni de sub brațe și îi aruncam.
După ce am reușit să-i trecem pe toți de partea cealaltă,
am rămas cinci persoane blocate.
Ne înclinaserăm atât de mult, încât era ca un puț de lift.
Nu aveam cum să trecem.
În acel moment, totul a devenit straniu de liniștit
și ne simțeam ca niște naufragiați pe o insulă pustie.
Trebuia să ieșim din barcă.
Era o trapă deschisă nu departe de noi, pe unde puteam scăpa.
Câțiva care nu erau în grămada de pe fundul bărcii
au început să încerce să iasă prin acea trapă.
Am ieșit unul câte unul.
Odată ajunși în vârful bărcii de salvare, trebuia să urcăm pe vas,
care era acum deasupra noastră…
Era un gol peste care trebuia să trecem.
A trebuit să facem un lanț uman,
dar nu aveam cum să mă cațăr acolo cu Lila în brațe.
A trebuit să i-o dau unui străin.
Atârnam deasupra apei, în întuneric.
Dacă alunecai, cădeai în apă,
care era cine știe cât de departe sub noi.
Mi-e frică de înălțime.
Așa că ideea de a mă cățăra pe marginea unei nave cu vârfurile degetelor
la șase etaje înălțime, în întuneric, deasupra apei, era nebunească.
Dar era singura cale prin care puteam scăpa.
Apoi a trebuit să ne întoarcem pe navă,
ceea ce a fost un moment greu.
Primul gând a fost: „Mai e vreo barcă de salvare?”
Dar ne-am dat seama foarte repede că nu mai erau bărci de salvare.
I-am zis lui John: „Hai să înotăm! Vom supraviețui.”
Am început să vorbim serios despre ce ar presupune asta.
Înălțimea săriturii.
Ar putea Lila să supraviețuiască?
Am putea înota cu Lila în apa de temperatura aia?
Am analizat șansele de a supraviețui dacă nu rămâneam pe navă.
Atunci am început să ne dăm seama de altceva:
că poate n-aveam să scăpăm de acolo.
Fiind creștin, n-ai voie să negociezi cu Dumnezeu.
Dar acolo îți zboară mintea.
Și am zis: „Doamne, scoate-mă de pe vaporul ăsta
și-i voi arăta Lilei cine e Isus. O voi crește așa cum trebuie.
Dar trebuie să ne scoți de aici.”
Nava era atât de înclinată, încât eram pe partea înălțată.
Apoi am văzut un membru al echipajului.
Era îmbrăcat în alb.
Părea oficial, avea uniformă. Și…
S-a uitat la Lila. S-a uitat la noi.
„Coborâți la nivelul ăsta pe partea cealaltă!
Probabil va trebui să înotați.
Acolo aveți cele mai mari șanse.”
M-am uitat spre proră și am văzut un grup de pasageri care stăteau pe loc.
M-am gândit: „Au probleme?”
De ce nu ni s-au alăturat nouă?”
Mergând spre grup, era foarte greu să deosebești peretele de podea,
așa că am fost nevoit să merg pe pereți.
La început, am verificat dacă ușile îmi puteau susține greutatea.
Din păcate, una dintre ușile următoare s-a deschis ca o trapă.
Am căzut în întuneric
și am leșinat.
INSULA GIGLIO
Când am ajuns pe insulă,
ne-am gândit: „Ce facem? Unde mergem?”
Nu era nimeni care să ne îndrume.
La un moment dat, am strigat:
„E cineva care ne poate ajuta?”
Și am auzit pe cineva spunând: „Mergeți la biserică!”
Primul lucru pe care l-am făcut a fost să-mi sun mama,
dar telefonul nu mai suna.
Îmi zisese că era într-o barcă de salvare, deci trebuia să fie pe acolo.
Am început să le căutăm pe ea și pe Luisa.
Insula era foarte aglomerată
și părea imposibil să găsești pe cineva.
Am intrat în fiecare magazin.
Am intrat în biserică.
Echipajul tot nu știe nimic, iar nava tot se scufundă.
Nu știe dacă mai e cineva pe navă.
Am găsit un colț în biserică.
Toți erau foarte neliniștiți, foarte speriați, înfrigurați.
Am găsit niște pături de aluminiu și le-am dus la biserică.
Îmi amintesc cum își strigau oamenii rudele și nu primeau răspuns.
Judy!
Steve!
Kathy!
Am căutat-o pe mama peste tot,
iar, în cele din urmă, m-am oprit lângă niște oameni
care se uitau la navă, fiindcă m-am gândit că poate încă nu ajunsese barca ei.
Pe măsură ce trecea timpul,
am observat că nava se înclina și mai mult.
Parcă e o scenă din Titanic. Fix așa.
Era înfricoșător să vezi asta din acel unghi.
Da, vedeai oameni pe vas care făceau cu mâna.
Îi vedeai cerând ajutor.
Era groaznic să vezi asta.
Deși știam că eram în siguranță, știam că mai erau oameni blocați pe navă.
Am văzut un coridor deschis
care traversa nava până la balustrada opusă.
Era evident că pe acolo trebuia să mergem ca să ajungem în cealaltă parte.
Coridorul era practic un tobogan de 60 de metri.
Știam că, odată ce ne-am fi așezat în fund, nu ne-am mai fi putut ridica.
Barca se mișca atât de mult încât, la fiecare jumătate de grad,
o nouă piesă de mobilier se rostogolea pe hol.
Lila era încă legată de mine și o țineam la piept,
apoi am alunecat pe tobogan.
Ne rostogoleam într-un mod dubios,
alunecând pe spate pe coridor.
Erau tot felul de lucruri în jurul nostru. Aveam vreo 30 km/h.
Am simțit o smucitură. Lila s-a lovit la cap.
Doamne, s-a lovit tare la cap!
„E bine?”
Eram sigur că nu va supraviețui.
Îmi amintesc că mi-a spus, când am ajuns la baza toboganului,
ca o confesiune,
că Lila se lovise tare la cap.
Și îmi amintesc durerea de pe fața lui.
Reacția mea a fost s-o verific și, fiindcă plângea,
mi-am zis că e bine și am continuat să mergem.
După ce m-am trezit,
mi-am verificat rapid starea
și mi-am dat seama că aveam un picior rupt.
Uitându-mă în jur, am înțeles că eram în restaurant.
Am început să strig: „Ajutor!”
Dar, evident, nu mă auzea nimeni.
Lângă mine era o tigaie.
Am luat tigaia și am lovit cu ea de podea.
În timp ce eram blocați în ușă, pe puntea 5, am auzit bătăi.
Nu era un zgomot mecanic.
Era de parcă cineva încerca să ne arate unde se afla.
Dar nu aveam cum să ajungem la acel cineva.
Când am ajuns în partea de jos, am văzut apa.
În sfârșit, eram aproape.
Încercam să atragem atenția oricăror bărci de salvare care ne auzeau.
Am văzut o barcă de salvare cu oameni în ea.
Am făcut contact vizual cu o femeie și ne-am privit în ochi doar o clipă.
Am ridicat-o pe Lila și am zis: „Bambino, ia-mi copilul!”
Ea doar a clătinat din cap.
Cred că ar fi vrut să ne ajute, dar nu putea.
În acel moment, eram complet distrus psihic.
M-am rugat mult în gând.
Dintr-odată, am observat că erau vreo două bărci de salvare goale
care se învârteau în jurul navei.
Am văzut semne de viață.
Ne-am mișcat repede,
gândindu-ne: „Oare vin bărcile să salveze mai mulți oameni?”
Când am atras atenția căpitanului bărcii de salvare,
a încercat să ajungă la deschiderea unde eram noi.
Părea că așteptam pe punte de o veșnicie.
În tot acest timp, nava continua să se încline tot mai mult.
Simțeam că fiecare minut ar putea fi ultimul.
Bărcile de salvare erau la trei sau cinci metri sub noi.
Oceanul era agitat, așa că barca se izbea de vasul de croazieră.
Și procesul de a urca în barca de salvare era riscant.
Dar, cumva, am urcat în barcă.
Am fost atât de ușurați!
Am ieșit de sub navă.
Te uitai în sus, prin deschiderea bărcii, și nu vedeai cerul.
Tot cerul era peretele vasului de croazieră.
Lila se liniștise.
Îmi amintesc că o țineam în brațe și speram că era bine,
că nu pățise nimic.
M-am simțit singură. Nu venea nimeni să ne salveze.
Apoi am auzit elicoptere deasupra noastră.
Dar nava ne acoperea ca o umbrelă.
Nu ne puteau vedea.
Nu puteam coborî la nivelul apei. Nu puteam intra înapoi în navă.
Ne scufundam.
Și atunci a fost momentul
când am început să-mi văd viața derulându-se în fața ochilor.
Îmi amintesc că tata spunea
că nu e firesc ca părinții să-și îngroape copiii.
Atunci am început să lupt cu adevărat.
Trebuia să supraviețuiesc cumva.
Atunci m-am gândit: „Cum să-i facem să ne vadă?”
Și mi-am dat seama că aveam o lanternă în buzunar.
Nu știam codul Morse, am început să fac semne cu lanterna spre barca din față.
R-I-M-A. R-I-M-A.
Spune, RIMA.
Cineva ne face semn. Mergem să-i ajutăm.
Perfect.
Și, dintr-odată, un bărbat a coborât ca James Bond.
Am fost ridicați în elicopter
câte unul, până ne-au luat pe toți cinci.
Bravo! Am găsit 3 persoane în stare bună, care vor fi duse la aeroportul Grosseto,
unde sunt așteptate pentru prim-ajutor.
Când am plecat de acolo,
am văzut cum tot ce iubeam și tot ce era realitatea mea dispăruse.
Dar eram în viață.
ROMA
Era târziu, într-o vineri seară.
În fluxul meu de știri apăreau pasageri de pe un vas de croazieră
de lângă coasta Toscanei, pe insula Giglio.
Știam că singura cale de a afla ce se întâmplă era să merg acolo.
O navă de croazieră aglomerată a eșuat și s-a răsturnat.
Pasagerii au descris scene ca în filmul Titanic.
Până la 70 de persoane ar putea fi dispărute.
Am ajuns în Giglio a doua zi, pe la 06:30 dimineața.
14 IANUARIE
Nu voi uita niciodată clipa când am văzut Costa Concordia.
Era greu să nu te holbezi la bolovanul gigantic
care străpunsese fundul navei.
Trebuia să explic cum s-a putut întâmpla așa ceva.
Un vas de croazieră italian a eșuat aseară pe coasta Toscanei.
Sincer, te gândești la asta oricând urci în avion sau pe un vas.
Ce se întâmplă dacă ceva nu merge?
Uite că s-a întâmplat!
Nava e acum în ape foarte puțin adânci, dar, din cauza dimensiunii navei
și a poziționării ei în această zonă stâncoasă,
au fost trimiși zeci de scafandri de la paza de coastă,
care verifică perimetrul și interiorul navei
ca să vadă dacă găsesc pe cineva.
Sunt scafandru-pompier…
SCAFANDRU-POMPIER
…specializat în scufundări în peșteri.
Două scufundări de câte 40 de minute. Durata totală a operațiunii: două ore.
Era ziua mamei mele
și mă gândeam că ar trebui să fiu la restaurant,
cântându-i „La mulți ani!”,
dar eram pe insula Giglio, stând pe pământ,
întrebându-mă: „Unde e?”
Mă tot întrebam: „O voi mai vedea vreodată?”
Pe măsură ce timpul trecea, deoarece apa era rece în ianuarie,
șansele de supraviețuire după primele 24 de ore
scădeau considerabil.
Bine.
Decuplați!
Bine!
Frica era uriașă,
pentru că exista riscul să ajungem pe fundul mării
în acea navă gigantică și să devenim victime în loc de salvatori.
Tot ce nu era prins devenea un obstacol.
Erau cabluri.
Erau margini ascuțite.
Toate astea reprezentau un risc pentru scafandri.
DUMINICĂ, 15 IANUARIE
În sfârșit, a venit dimineața și s-a făcut lumină.
Eram tot în restaurant.
Treceau orele și se instala hipotermia.
Dacă trebuia să mai petrec o noapte în acele condiții,
nu eram sigur că aveam să supraviețuiesc.
Am început să mă gândesc
că, dacă aveam să scap din situația aceea,
puteam să mă gândesc să-mi întemeiez o familie.
Poate că asta lipsea din viața mea.
Nu dormiserăm de 48 de ore.
Ușa dubei s-a deschis
și șeful meu a spus: „Mai e unul de salvat. Trebuie să mergem.”
Managerul hotelului, Manrico Giampedroni, care fusese văzut ultima oară de martori
în timp ce încerca să salveze oameni din zona de primire a navei.
Colegii mei au traversat nava,
strigând după supraviețuitori.
„Suntem de la pompieri!
E cineva acolo?”
E cineva? E cineva care mă aude?”
La un moment dat,
cineva a răspuns.
Bine, păstrează-ți calmul! Ușor!
Ne strecuraserăm în măruntaiele tunelului,
așa că nu aveam lumină naturală.
Lumina nu ajungea acolo.
Eram ca într-o peșteră.
Bine, e în regulă. Ușor!
Ușor! E în regulă.
Ușor!
Așa!
Și apoi l-am văzut pe cel pe care îl căutam.
„Salut! Cum te cheamă?” l-am întrebat.
Și mi-a răspuns: „Manrico.
Manrico Giampedroni.”
Mi-a spus: „Bună, sunt Francesco,
unul dintre salvatorii tăi.
Nu te îngrijora!
Te scoatem noi de aici.”
După 13 ani, încă plâng.
E incredibil.
În dezastre, mereu pare să se întâmple un soi de miracol.
De data asta, un membru blocat înăuntru,
găsit de salvatorii care căutau din cabină în cabină.
Două zile blocat cu un picior rupt.
Te-ai gândit că nu vei scăpa?
Da, când eram singur în restaurant.
După șoc, panică și haos, lacrimi de ușurare.
Dansatoarea Rose Metcalf a fost printre ultimii salvați de pe navă.
Și alții, inclusiv Nick Tally și prietenii lui, sunt în siguranță.
Familii de italieni tremurau, îmi dădeau copiii,
spunându-mi: „Ia-mi copilul! Pune-l în barcă!”
Am așteptat peste o oră și jumătate până să urcăm în barcă.
A trebuit să aștept doi ani.
Trupul mamei mele a fost printre ultimele găsite.
Găsirea trupului ei
nu m-a consolat deloc.
Costa Concordia parcă mi-a întrerupt viața.
Ea era totul pentru mine,
iar eu, pentru ea.
Cum o cheamă pe această fetiță frumoasă?
Pe această fetiță o cheamă Stefania.
A cui e această fetiță?
Căpitanul vasului de croazieră care a eșuat aici, pe coasta Toscanei,
a fost reținut de autorități.
E anchetat pentru omor din culpă și pentru abandonarea navei.
Sunt două infracțiuni foarte grave în dreptul maritim.
32 de oameni au murit în acea noapte, inclusiv un copil de 5 ani.
În zilele de după accident,
echipa de PR a Costa era singura sursă de informații
și era clar că deja stabiliseră cine era vinovat.
Astăzi, aruncatul vinei a avansat un nivel,
după ce proprietarii au spus că a fost vina căpitanului.
Credem că a fost o eroare umană.
Căpitanul nu a respectat procedura autorizată.
Unul dintre cele mai dramatice aspecte
a avut loc în data de 17 ianuarie.
Un jurnalist local a găsit un stick USB în mașina lui descuiată.
Stickul conținea o conversație interceptată
între paza de coastă din Livorno și căpitanul Schettino,
după ce Schettino a spus că părăsise nava.
PAZA: Ce faci, căpitane?
- Coordonez salvarea. - Ce coordonezi de acolo?
PAZA DE COASTĂ: Coordonează salvarea de la bord! Refuzi?
SCHETTINO: Nu, nu refuz.
PAZA DE COASTĂ: Refuzi să revii la bord?
De ce nu te întorci la bord?
Odată ce îl auzeai pe comandant spunându-i lui Schettino să se întoarcă,
nu puteai să uiți.
Întoarce-te la bord! E un ordin!
Fără alte evaluări. Ai declarat abandonarea navei.
Acum eu sunt la comandă!
Întoarce-te la bord!
E clar? Nu mă auzi?
- Mă întorc la bord. - Du-te!
Rezultatul a fost
că toată lumea a ajuns să-l știe pe Schettino drept „Căpitanul Laș”.
Mă lăsați să trec?
Căpitanul italian Francesco Schettino
a intrat azi în tribunal
cu aceeași siguranță pe care a afișat-o la bordul navei.
Căpitanul Schettino a fost azi în instanță,
acuzat de omor din culpă, de provocarea unui dezastru maritim
și de vătămarea corporală a 150 de oameni.
Procesul a durat câțiva ani și a avut loc într-un teatru din orașul Grosseto.
Și am fost la fiecare audiere.
Procuratura a dat vina foarte ferm pe căpitanul Schettino pentru dezastru.
A afirmat că a fost extrem de neglijent în ce privește gestionarea navei,
dar căpitanul neagă toate acuzațiile care i se aduc
și insistă că și alții trebuie să împartă responsabilitatea pentru cele întâmplate.
Toată atenția era îndreptată asupra căpitanului Schettino,
dar una dintre întrebările principale pe care le aveam noi
era dacă nu cumva fusese o defecțiune mecanică.
La scurt timp după accident, cutia neagră a fost recuperată, dar era defectă
și, o vreme, a părut că nu va exista nicio cale să aflăm
ce s-a întâmplat pe punte în noaptea accidentului.
În 2012, eram un tânăr cercetător în informatică.
Am primit o grămadă de discuri de la Costa Concordia.
Doi experți deja încercaseră să extragă datele,
dar eșuaseră.
Am devenit obsedat.
Am creat un program care descrie tot ce s-a întâmplat în acea noapte.
CĂPITANUL: De ce ne-am lovit?
INGINERUL-ȘEF: Am rămas fără curent.
Generatorul de urgență de pe navă a avut o problemă în acea noapte.
Mai precis, a pornit și s-a oprit de mai multe ori,
n-a reușit să se conecteze la liniile de alimentare de urgență…
GENERATOR DE URGENȚĂ PUNTEA 11
…și nu a alimentat dispozitivele de urgență.
E imposibil să știm cu certitudine cum au murit oamenii de pe navă,
dar știm că cel puțin două bărci de salvare
de pe partea superioară n-au funcționat
din cauza defecțiunii generatorului de urgență
și știm că acei oameni au trebuit să coboare
și să încerce să ajungă la alte bărci de salvare de pe puntea 4.
Știm și că, din cauza defecțiunii generatorului de urgență,
lifturile nu au funcționat.
CĂPITANUL: 3-5-0.
TIMONIERUL: 3-4-0.
CĂPITANUL: 3-5-0. Tribord.
TIMONIERUL: Bine.
Când am rulat programul ca să sincronizez toate datele,
am avut o mare surpriză.
Imediat înainte de accident,
am aflat că a existat o neconcordanță între ordinul dat timonierului
și ce făcea el.
Spre stânga.
- Spre dreapta. - Spre dreapta.
Spre stânga!
Îl auzim pe Schettino dând niște ordine.
Iar timonierul, timp de 13 secunde, a făcut exact opusul.
Ulterior, un studiu independent
al profesorilor Bruno Neri și Paolo Neri de la Universitatea Pisa
a demonstrat că, dacă ordinele ar fi fost executate corect,
impactul ar fi fost parțial sau inexistent.
La începutul anilor 2000, industria croazierelor era pe val,
iar compania italiană de croaziere Costa avea probleme.
Nu făcea față concurenței. Singura cale de a supraviețui pe piață
era să fie preluată de o corporație americană.
Odată cu extinderea, au trebuit să găsească personal
și să încerce să-l instruiască cât mai repede și mai eficient.
E important de menționat că însuși căpitanul Schettino
le scrisese superiorilor că era îngrijorat din cauza promovărilor rapide,
că angajații nu erau instruiți
și că nu se potriveau cu tipul de navă pe care voia s-o conducă.
Știm despre timonier că fusese promovat foarte repede în funcție
și e foarte clar că, în momentul de criză,
când era foarte important să înțeleagă ordinele căpitanului,
bariera lingvistică l-ar fi împiedicat să înțeleagă ce îi spusese căpitanul.
11 FEBRUARIE 2015 ZIUA SENTINȚEI
În numele poporului italian
și în conformitate cu articolele 533 și 535, instanța
îl declară pe Francesco Schettino vinovat de infracțiunile care i se impută.
Pedeapsa totală este de 16 ani de închisoare și o lună de arest.
Căpitanul navei Costa Concordia
a fost condamnat pentru omor din culpă și abandonarea navei,
sentința fiind 16 ani de închisoare.
Costa Cruises a plătit o amendă de un milion de euro.
Compania nu a fost judecată.
Alți 5 angajați au fost condamnați pentru omor, neglijență și naufragiu,
inclusiv Giampedroni. N-au fost închiși.
Nu voi mai lucra niciodată în industria croazierelor.
Și mă rog să nu mai treacă nimeni prin așa ceva.
Toți banii mei
i-am pierdut.
Dar am învățat că viața e mai importantă decât banii.
Așa că, în fiecare dimineață, când mă trezesc,
prima oară
spun „mulțumesc”.
Am învățat multe.
Acum știu să înot.
Vrei să mai cânți? Bine, cântă!
Doi, trei…
Când am ajuns acasă, eram distrus.
Am fost diagnosticat cu PTSD. Aveam atacuri de panică. Coșmaruri.
Ne făceam griji pentru Lila
după tot ce îndurase atât fizic, cât și emoțional.
Am supravegheat-o câteva săptămâni ca să ne asigurăm că era bine.
Uite unde era limba!
Cum știi să te mai strâmbi?
Am văzut cum mă marcase,
dar ea avea un an și nu putea comunica.
Îmi amintesc că am vorbit cu psihologi și specialiști.
Ne vedem mai târziu! Distracție plăcută!
- Pa! - Pa!
Dar a avut o copilărie perfect normală.
Vorbim des despre asta.
De ce a ales Dumnezeu să ne salveze în acea noapte?
De ce suntem aici?
Ce ar trebui să facem cu timpul pe care ni l-a dat?
Lila are viața ei, viața frumoasă pe care a trăit-o.
Și, prin harul lui Dumnezeu, am supraviețuit.
John, ea a supraviețuit datorită ție.
Am luptat din greu în noaptea aia
ca să încerc să le salvez.
Au fost clipe când credeam că nu scăpăm.
Dar mă bucur că am reușit.
Privind retrospectiv, la cum a fost ultimul deceniu,
la viețile noastre, ne simțim norocoși.
Lila e o adolescentă de 15 ani, e echilibrată, cu picioarele pe pământ.
Și e cea mai frumoasă balerină.
Are o pasiune pentru dans dăruită de Dumnezeu.
E o tânără foarte frumoasă.
Lumea e a ei.
Va avea un impact asupra ei fiindcă a scăpat de pe vas în acea noapte.
La scurt timp după ce ne-am întors,
am aflat că Meghan era gravidă.
Era însărcinată în noaptea aceea, când luptam pentru viețile noastre.
Unul dintre cele mai mari daruri a fost acea sarcină.
Partea ciudată e că, conform ecografiilor făcute copilului,
acesta ar fi fost conceput în noaptea dezastrului de pe vas.
Noi am zis: „Vă asigurăm că nu atunci a fost conceput…”
De asta n-am avut timp să-mi iau cămașa.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă