Downloaded from YTS.BZ
DEN 13 JANUARI 2012 GICK COSTA CONCORDIA PÅ GRUND OCH FÖRLISTE
Official YIFY movies site: YTS.BZ
MED ÖVER 4 000 MÄNNISKOR OMBORD.
FILMEN INNEHÅLLER ARKIVMATERIAL OCH PASSAGERARUTROP
SAMT INSPELNINGAR FRÅN DEN SVARTA LÅDAN.
Tar vi in vatten?
Ja, för fan. Jag är på väg ner nu.
Vi hade inte haft semester sen vi fick barn.
Jag sa till John att det var ett bra tillfälle
att göra den fantastiska resan vi pratat om så länge.
Det var verkligen stort för oss.
Fredagen den 13:e hade jag varit ombord i fyra månader som dansare.
Jag tänkte aldrig att något skulle kunna hända.
Ena stunden firar man och chillar med sin familj.
I nästa stund är man bara där…
…maktlös.
Det kändes som att marken under våra fötter öppnade sig.
Folk tog tag i väggarna och i varandra.
Det här är som en scen ur Titanic.
Historier om rädsla och panik från kryssningsfartyget Costa Concordia.
Du har tänkt det varje gång du har gått på ett plan eller ett fartyg.
Vad händer om nåt går fel? Nu har det hänt.
Varje gång man blundar ser man nåt från den natten.
Man återupplever det mest skrämmande ögonblicket
man nånsin upplevt med sin familj.
Gud, vad har jag gjort?
COSTA CONCORDIA: FARTYGSKATASTROFEN I MEDELHAVET
Vi hade varit i Europa, men aldrig tillsammans.
Det skulle bli vår längsta semester, och vår längsta resa.
Vår dotter Lila var 14 månader gammal.
Det var ett bra tillfälle att göra en lång resa tillsammans.
Vi packade en resväska med leksaker, blöjor, våtservetter…
Vi hade massor med saker.
Vi skulle till Paris, Schweiz, Venedig och Barcelona.
Och till sist på en kryssning.
Det var till stor del därför vi valde den här semestern.
Vi tog oändligt många foton och videor,
och skapade många fantastiska minnen.
Jag har alltid velat åka till Italien.
Det stod högst upp på min önskelista.
Men jag visste inte att jag skulle åka på kryssning.
Jag hade inte berättat det än, bara om Italien.
Kryssningen skulle bli en överraskning.
Vi hade dejtat i tre år vid det laget.
Tanken var att jag skulle fria till henne.
När man friar
väljer man den mest romantiska platsen.
På den här resan fanns det gott om platser att välja på.
Det skulle bli ögonblicket då allt stämmer.
Hon kan väl inte säga nej om man frågar på en perfekt plats?
Alla tänker nog så.
När jag kom dit blev jag förvånad över hur stort fartyget var.
Jag var 17 år gammal då.
Min mamma ville fira sin 50-årsdag.
Hon bokade för mig, min dåvarande pojkvän och hennes barndomsvän Luisa.
Vi hade alltid gjort allt tillsammans.
Jag var sju år när hon fick en cancerdiagnos.
Men några månader innan vi åkte var hennes cancer i remission.
Det var definitivt en stor anledning att fira hennes födelsedag.
Det första vi gjorde var att utforska fartyget.
Jag visste att det var det största fartyg jag nånsin sett.
Jag minns fortfarande när jag klev ombord första gången
och att jag blev mållös över hur överdådigt allt var.
Det var påkostat med kristallkronor överallt.
Allt såg ut att vara i guld, glas eller marmor.
Väldigt klassiskt italienskt. Allt glänste och var perfekt.
Jag visste inte vilket rum jag skulle få när jag bokade.
Resan var ganska dyr, och jag var student.
Men han såg till att vi fick det bästa möjliga rummet.
Jag blev så glad, för vi fick en balkong och en fin utsikt.
Vi gick ut på balkongen och Nick pekade och sa: "Titta."
Ett eller två däck under oss fanns livbåtarna.
Livbåtarna.
Jag tänkte: "Jag tar en bild på dem."
Jag hade aldrig varit på ett kryssningsfartyg.
Och jag sa: "Tänk om det blir som Titanic?"
Jag sa: "Nej då. Jag har varit på kryssningar förr. Det blir toppen."
FREDAGEN DEN 13 JANUARI
Barn, ni får inte vara här! Gå härifrån!
BESÄTTNINGSMEDLEM: Passagerare ombord: 3208-3208.
Besättning: 1023-1023.
När vi kom ombord var det fantastiskt.
Nån kom och frågade vad vi ville göra resten av veckan.
Vi bokade en spadag och var så glada.
Allt hände så fort. Vi hade fått vårt rum och tittade runt.
När vi gick runt tog jag bilder på allt.
En fantastisk sak med kryssningar är att allt man behöver finns på plats.
För mig som nybliven mamma gjorde det allt väldigt enkelt.
Det fanns restauranger överallt, biografer, scenuppträdanden, ett kasino.
Det enda svåra var att välja hur man skulle tillbringa tiden.
Det fanns en glassbar där man kunde komponera egen glass.
Man kunde äta glass dygnet runt om man ville.
The Walking Dead var en succé då.
Så vi brukade leka en zombie-lek om vart vi skulle gå
och med vilket vapen för att slåss eller fly.
"Skulle du gå dit eller dit bort?"
"Och om det är en långsam zombie, var finns vapnet du behöver?"
Första gången sa jag att jag inte visste. Jag funderade inte på det.
-Och han sa: "Fel!" -Precis. "Du klantade dig."
Sen började jag lägga märke till allt runtomkring mig.
Det var en vacker kväll.
Klart och lite kallt, för det var januari.
HOTELLCHEF
Men det var en vanlig, lugn kväll.
Jag arbetade för Costa i 43 år.
På fartyg arbetar man jämt.
Jul, nyår, påsk, lördagar och söndagar.
Jag kände mig mer hemma ombord än i mitt hem.
Jag var chef över cirka 800 personer på Costa Concordia.
Så på kvällen fredagen den 13 januari
hade jag jobbat ombord i fyra månader som dansare.
Det var mitt drömjobb.
Det var som himmelriket på jorden.
Jag fick utforska världen och var i mitt livs form.
Jag hade bra vänner. Det var magiskt.
På ledningens och hela besättningens vägnar
har jag äran att få välkomna er ombord.
Jag träffade kapten Schettino några gånger.
Första gången var i personalhissen.
Det enda jag visste om honom var att han var ganska ny som kapten på fartyget.
Trevlig kryssning.
En gång kom min mamma på besök ombord.
Han pratade med henne och sa
att han skulle åka och fiska på ön med en vän,
men att hon inte skulle säga nåt eftersom det inte var tillåtet.
Så det fanns en känsla av att han gjorde lite som han ville.
Runt klockan nio den kvällen ringde kaptenen mig.
Några dagar tidigare hade hovmästaren frågat kaptenen
om fartyget kunde göra en hälsningsgir vid Giglio-ön,
eftersom hans syster och mor bodde på ön.
BRYGGAN
Han frågade om jag ville stå på bryggan med honom när vi seglade förbi ön.
För mig lät det lite ovanligt.
För det var kväll och becksvart. Man såg ingenting.
Men kaptenens ord var lag.
Så vi gjorde som han ville.
-KAPTEN: Hallå? -BRYGGAN: Kapten, det är Ciro. Sex mil.
KAPTEN: Sex mil, sex mil. Bra, okej.
BRYGGAN: Vi är nästan vid Giglio. Vi passerar ön kl. 21.44.
Jag och min pojkvän Andrea bestämde oss för att gå upp på pooldäcket.
När jag öppnade dörren kände jag en härlig bris.
Kvällen var mörk,
men några lampor gav ljus.
Ljusstrålarna glittrade på vattnet.
Jag lutade mig ut och tittade på havet.
Andrea kramade om mig bakifrån.
Han sa: "Det känns som Titanic."
I det ögonblicket…
…fick jag en lite märklig känsla.
Men det är ju galenskap.
Så man…lämnar den tanken bakom sig.
Sen ringde min mamma.
"Vi är i restaurangen", sa hon.
"De börjar servera middag nu, så kom och ät med oss."
Det var en viktig middag, eftersom vid midnatt
var det hennes födelsedag.
-Vi hade en trevlig middag. -Kan du säga hej till pappa?
Efter middagen var det läggdags för Lila, som var ett år.
Vi gick till hytten och la henne.
Vi gjorde vår vanliga kvällsrutin. Jag tog på mig min pyjamas.
Jag kom ut ur duschen i kalsonger och gick och la mig.
Jag minns att jag lade mig ner och sa att jag var helt slut.
Det hade varit en lång dag.
KAPTEN: Jag tar över. Vilken fart gör vi?
BRYGGAN: 15,3.
KAPTEN: Öka till 16 knop.
När vi närmade oss ön såg jag att vi kom för nära.
Jag sa det till hovmästaren som stod bredvid mig.
Jag sa: "Vi är nog lite för nära."
Plötsligt kunde man se kusten tydligt.
Den här kvällen hade jag och mina vänner en halvtimmes rast.
Jag dejtade en bartender från Peru,
som jobbade i Londra Bar på däck 5, längst bak på fartyget.
Jag ville träffa honom, så jag frågade de andra:
"Ska vi ta en cappuccino i Londra Bar?" Och alla sa: "Ja, det gör vi."
KAPTEN: Tre fem noll.
STYRMAN: Tre fyra noll.
KAPTEN: Tre fem noll. Styrbord.
STYRMAN: Okej.
KAPTEN: Annars går vi på grund.
När vi närmade oss ön
blev jag förvånad över att fartyget inte saktade ner.
Då började jag få panik.
KAPTEN: Dikt styrbord.
STYRMAN: Dikt styrbord.
MANRICO: Vill han att vi går på grund?
MANRICO: Helvete.
Hovmästaren sa: "Nej, kaptenen vet vad han gör…"
Han avslutade inte meningen.
Jag hörde och kände ett ljud och en vibration.
Att rummet långsamt började luta var otroligt skrämmande.
Jag blev helt spänd i kroppen, och jag visste att nåt var allvarligt fel.
Vi hörde ett högt gnisslande ljud.
Och sen övergick gnisslet till ett skrapande ljud.
Det är ett skrämmande ljud.
Tänk dig tusen tallrikar som krossas samtidigt.
KOCK
Det höga ljudet skrämde livet ur mig.
Och kokande vatten från grytor spilldes ut.
Jag var en av 180 kockar.
Ingen vet vad som händer.
Jag trodde det var grov sjö och att det skulle gå bra.
Och efter några sekunder…
"Nej, det är nåt som inte stämmer."
BRYGGAN: Vad har han gjort?
KAPTEN: Stäng alla vattentäta dörrar i aktern.
BRYGGAN: Stäng alla vattentäta dörrar i aktern.
KAPTEN: Gud, vad har jag gjort?
Jag vände mig om och såg att fartyget hade gått på klipporna på vänster sida.
Man kunde bokstavligen se vattnet forsa in i skrovet.
KAPTEN: Men var gick vi på?
MANRICO: På en klippa. Ovanför vattenytan.
KAPTEN: Midskepps.
BRYGGAN: Midskepps.
Vi var chockade, paralyserade.
Lugna er.
Det är bättre att sitta ner.
-Ska vi sitta ner? -Ja.
Alla var skräckslagna.
Jag tittade på min mamma som satt mitt emot mig.
Hon tittade på mig och sa: "Det är ingen fara."
"Allt är bra."
Hon gjorde allt för att få mig att känna att det inte var nån fara.
Men jag visste att det var det.
Vi bara stod där. Vi visste inte vad vi skulle göra.
Jag blev alldeles kall inombords,
och jag tittade på Nicholas, och han sa:
"Vi måste ta oss ut härifrån, och nu på en gång."
Han sa: "Hörde du det? Kände du det?"
Jag fick panik.
Min kropp gick in i ett krishanteringsläge.
Jag har anklagats för att vara känslokall,
men just då gällde det bara att överleva och att få bort min familj därifrån.
Jag skrek till Meghan: "Ta Lila. Vi måste ut härifrån."
När jag såg hur han reagerade
blev jag skräckslagen.
Jag slet upp Lila ur spjälsängen, trots att hon sov djupt.
Jag tog inte nappen. Hon började gråta direkt.
Jag drog på mig jeans, men det var allt.
Jag hade ingen skjorta. Meghan hade Lila i famnen.
Och vi sprang ut genom dörren.
Direkt när vi gick på grund
var min första tanke att se vad som hänt under däck.
Vid maskinrummet träffade jag maskinchefen som såg orolig och rädd ut.
Han sa att det var en katastrof med vatten som forsade in.
Jag kände mig hjälplös.
KAPTEN: Jag vill tala med maskinchefen.
BRYGGAN: Kontakta maskinchefen. Kaptenen vill diskutera nödrutinen.
MASKINRUM
MASKINCHEF: Starta pumparna!
BRYGGAN: Kapten, maskinchefen är på linjen.
KAPTEN: Kommer det in vatten?
MASKINCHEF: Ja, för fan. Jag är på väg ner dit.
KAPTEN: Men var?
MASKINCHEF: Babord. Jag går ner och kollar.
KAPTEN: Var på babordssidan?
MASKINCHEF: Maskinrummet.
KAPTEN: Är det mycket vatten?
MASKINCHEF: Ja, vi kan inte gå ner dit.
Vi går ner på andra sidan. Vi startar pumparna och meddelar dig.
KAPTEN: Okej, okej.
MASKINCHEF: Kom hit. Starta nödpumparna!
Det är vatten ända bort till verkstaden.
KAPTEN: Så sjunker vi? Jag förstår inte.
Vi rusade ut i korridoren.
Jag trodde att fartyget skulle tippa långsamt,
så i mitt huvud måste vi snabbt ta oss till livbåtsdäck.
Vi sprang uppför trapporna så fort vi kunde.
Meghan med Lila var bakom mig.
Adrenalinet började rusa. Jag var panikslagen.
Lila grät hela tiden.
Vi tog två trappsteg i taget. Jag höll i Lila och försökte hänga med.
Det var svårt.
Jag mådde fysiskt illa.
"Jag kommer att spy", sa jag.
John sa: "Spy, men stanna inte, fortsätt springa."
Vi kom till fjärde däcket, där livbåtarna finns.
Några personer delade ut flytvästar.
Vi var inte så många där än,
och luften var ångestladdad eftersom vi inte fick nån information.
Ingen sa åt oss vad vi skulle göra.
Och plötsligt slocknade lamporna.
Det blev kolsvart.
Plötsligt tappade jag bort Meghan och Lila.
Jag vet inte när det hände, men de var inte bredvid mig.
Jag var rädd och jag minns att jag ropade på honom.
"John!"
Vi ropade och följde varandras röster.
Det kändes som en evighet.
När vi hittade varandra så jag åt henne
att hålla i mina jeans och inte släppa taget.
Jag bar Lila i famnen och vi fortsatte uppåt, två steg i taget.
Maskinchefen följde med mig till bryggan.
Han och kapten Schettino tittade på fartygsritningarna
och försökte förstå vilka skador fartyget hade fått.
KAPTEN: Jag vill veta var den jävla klippan låg.
Det kom inget larm.
På bryggan kändes smällen nästan inte alls.
Men alla som befann sig i restaurangen i aktern
kände all kraft från smällen när fartyget körde in i klipporna.
-BRYGGAN: Ja? -LONDRA BAR: Jose från Londra Bar här.
Kan ni göra ett utrop och säga att allt är under kontroll?
Passagerarna börjar bli nervösa.
BRYGGAN: Vi kan göra ett utrop och säga att det är ett strömavbrott.
BRYGGAN: Okej. Strömavbrott.
Mina damer och herrar, ett meddelande från kaptenen.
Vi har ett strömavbrott på grund av ett elfel.
Situationen är under kontroll och tekniker arbetar med att lösa problemet.
Vi återkommer när vi har mer information.
De fortsatte säga saker som: "Oroa er inte, allt är bra."
-"Gå till… -…era rum."
Vi har gått ut med ett meddelande från kaptenen.
Vi ber er vänligen att återvända till era hytter.
Jag tänkte hela tiden: "Jag går inte tillbaka till rummet."
-Absolut inte. -Inte en chans.
Jag vet inte ens om jag skulle ha hittat det just då.
När jag gick nerför trapporna såg jag att passagerarna var väldigt rädda.
De frågade vad som hade hänt.
Jag ville inte avvika från vad kaptenen hade sagt,
eftersom en annan version bara skulle ha gjort mer skada.
Oförmågan att agera. Det var problemet.
Vi visste inte vad som hade hänt.
Vi trodde på allt de sa till oss.
Vi hörde att det var ett mindre fel.
Vi trodde stenhårt på allt kaptenen sa.
Och jag hörde kocken säga: "Stanna där ni är, allihop,
och förbered middagsserveringen."
Det kändes som en lång tid innan lamporna tändes igen.
Vi sprang fortfarande uppför trapporna.
Till slut kom vi ut på det däck där livbåtarna fanns.
Hundratals människor trängdes där.
Man möttes av en vägg av panik.
Folk skrek, bråkade, försökte bestämma vad de skulle göra.
Besättningen sa att det var ett elfel och att vi inte skulle evakueras.
Lila var i min famn och grät fortfarande.
Jag var nybliven mamma,
och det var svårt att inte kunna hjälpa henne…
Jag fokuserade på att försöka ta hand om och trösta mitt barn.
Det var svårt att se och höra hur tufft det var för Meghan.
I den stunden, minns jag att jag tittade John i ögonen
och sa att jag ville komma av fartyget.
BRYGGAN: Det är två just nu, va? Två översvämmade fack?
Under den här oändligt långa perioden av allmän förvirring
pratade kaptenen flera gånger i telefon med Costa Cruises krissamordnare.
KAPTEN TILL KRISSAMORDNARE: Facken är översvämmade. Jag klantade mig.
Fartyget är vattenfyllt, men vi sjunker inte. Vi sjunker inte.
Jag lägger ut ankaret snart.
Sen måste vi få hit bogserbåtar som kan ta oss härifrån.
De sa inte sanningen eftersom,
enligt mig, drabbades kaptenen av panik.
Han kunde inte förstå att det hade hänt.
I restaurangen väntade vi på att besättningen
skulle tala om vad vi skulle göra, men de verkade panikslagna.
Till slut sa servitörerna att vi skulle gå till pooldäcket.
Alla var förvirrade, eftersom de var panikslagna.
Gå ut på andra sidan, tack. På andra sidan.
Det låg krossade tallrikar och krossat glas på golvet.
Vi var uppklädda till middagen så vi hade högklackade skor.
Men vi kom till pooldäcket till slut.
Jag minns att jag tittade ut genom fönstren
och såg Giglio-ön.
Titta, kusten! Det är inget problem. Titta Alice, man ser kusten. Vi är framme!
Vi kunde se alla ljusen. Vi kunde se hamnen.
Jag tänkte: "Jaha, vi är…jättenära land."
"Så allt är bra. Det är ingen fara."
Många slappnade av. Det var problemet. Vi sänkte garden.
MASKINCHEF: Starta nödgeneratorn! BRYGGAN: Vi har ingen el.
MASKINCHEF: Den ska gå igång ändå!
MASKINCHEF: Vi har förlorat allt här. Elpanelen, allt.
Nödgeneratorn startar inte. Jag går upp och kollar varför.
Tre kockar satt fast i hissen.
De skrek och bankade på hissdörren.
Fyra personer gick dit. Vi bände upp dörren och fick ut dem.
I aktern på däck 5 kände vi att fartyget lutade mer och mer.
Jag minns att jag tänkte:
"Jag kan inte stanna här. Jag måste komma av fartyget."
När jag gick i korridoren såg jag min närmaste chef.
Hon såg mig och sa: "Vart är du på väg?"
"Till samlingsplatsen", sa jag. Hon sa: "Nej".
"Du ska gå tillbaka till loungen och underhålla passagerarna."
Jag trodde inte mina öron.
Och jag sa: "Jag säger upp mig."
Jag gick till min samlingsstation. Jag väntade inte på nån kod eller signal.
Inget mayday, ingenting.
Jag var på däck 4 i fören på fartyget. Besättningen har en egen samlingsstation.
Jag väntade på mitt befäl, men när han kom…
Han såg ut som ett spöke. Han var kritvit i ansiktet.
Blicken i hans ögon var helt tom. Han såg ut som en zombie.
Han bar en ingenjörsdräkt, vilket är som en sparkdräkt.
Det är som en overall, och den var dyngsur.
Han var inte i stånd att prata.
Då förstod jag att vi inte hade nåt ledarskap.
"Det är upp till mig."
Jag var på bryggan, och jag varnade befälen
att fartyget redan hade 20 graders slagsida.
Det borde ha fått dem att reagera,
eftersom de borde veta att ju större slagsida, desto mindre stabilitet.
Vattenytan kom närmare och närmare där vi stod.
Vattenytan som var så långt nedanför livbåtarna tidigare
kom nu närmare och närmare oss.
Jag blev mer och mer panikslagen och rädd.
Jag började filma allt jag kunde.
Folk måste ta tag i nåt för att inte glida ner till den andra sidan.
Ingen sa åt oss vad vi skulle göra. Och sen sa Nicholas…
"Båten sjunker. Vi måste komma härifrån."
Vänta. Hennes man.
Vi öppnade livbåtsgrinden och började kolla på vinschsystemet och motorerna.
Jag blir knuffad!
Vi såg nån som såg ut som en kock, och han hade flytväst på sig.
Han kom fram till oss och sa: "Ni får inte röra det här."
Han stängde grinden.
BESÄTTNING: En i taget. NICK: Vänta, vad menar du?
Jag höjde rösten. "Det här är fel. Vi måste komma av båten."
Vi började få panik på riktigt.
Det var uppenbart
att det inte bara var ett strömavbrott.
Passagerarna slutade tro på det och började ringa polisen.
POLIS: Grosseto-polisen.
PASSAGERARE: Jag ringde nyss.
Fartyget lutar mer och mer. Det finns många barn ombord.
POLIS: Håll er lugna. Vi tar hand om det.
POLIS: Grosseto-polisen.
PASSAGERARE: Hej, jag är på fartyget Costa Concordia.
POLIS: Ja, vi är medvetna om situationen.
PASSAGERARE: Fartyget lutar mer och mer, och vi får ingen information.
Jag har två små barn, och jag vet inte vad jag ska göra.
40 MINUTER EFTER GRUNDSTÖTNINGEN
BRYGGAN: Livorno kustbevakning, det här är Costa Concordia.
KUSTBEVAKNINGEN: Costa Concordia, har ni problem ombord?
BRYGGAN: Ja. Vi har strömavbrott och undersöker situationen.
KUSTBEVAKNINGEN: Behöver ni assistans eller avser ni stanna vid Giglio-ön?
BRYGGAN: Vi stannar här för tillfället.
De sa att det var ett strömavbrott, men inte hur allvarlig situationen var.
Kaptenen ville nog fria sig själv från det som hände.
Vilket var väldigt fel, enligt mig.
En kock kom fram till mig och sa: "Vet du vad? Det har hänt nåt allvarligt."
"C-däck tar in vatten."
När han sa det glömde jag allt annat.
Jag sprang ner, eftersom varje gång jag fick lön
la jag pengarna under sängen.
Jag hade stora skulder.
Jag hade försatt min familj i knipa.
Jag tänkte varje dag att jag måste spara pengar för att betala mina skulder.
Allt jag slitit för och sparat låg under min säng.
Så jag måste hämta mina pengar, som jag hade i min hytt på B-däck.
Jag såg säkerhetschefen som stod där.
Han hejdade mig och sa:
"Du får inte gå in på B-däck."
"Ingen tilläts gå dit", sa han.
Jag sa att jag måste hämta nånting mycket viktigt.
Han sa: "Inget är viktigare än ditt liv."
Han hade rätt. Jag måste ta mig till min livbåt.
LIVORNO KUSTBEVAKNING: Costa, kan ni uppdatera oss?
BRYGGAN: Ja, Livorno kustbevakning, vi utvärderar en läcka.
KUSTBEVAKNINGEN: Så utöver strömavbrott har ni även en läcka?
BRYGGAN: Ja, vi har en läcka.
KUSTBEVAKNINGEN: Vilken assistans behöver ni?
BRYGGAN: Vi behöver en bogserbåt. Alla passagerare bär redan flytväst.
KUSTBEVAKNINGEN: Har ni skadade eller saknade? Vad är orsaken till läckan?
BRYGGAN: Inga skadade eller saknade på grund av läckan.
47 MINUTER EFTER GRUNDSTÖTNINGEN
Det är kaos på bryggan.
De andra befälen var förstummade. De visste inte vad de skulle göra.
Och i det läget tryckte de på nödknappen.
Larmet utlöstes.
Plötsligt hördes den första larmsignalen.
I det ögonblicket blev alla tysta.
Vi hörde en larmsignal och sen en till. Och jag tänkte:
"Det var på tiden, vi har väntat på det hela kvällen."
Det här var en av kvällens hemskaste stunder,
för hundratals människor gjorde allt för att ta sig förbi
och över varandra för att komma till livflottarna.
Hallå där!
Jag blev knuffad av folk i min pappas ålder.
Mina damer och herrar, er uppmärksamhet, tack.
Behåll lugnet och gå till samlingsstationen på däck 4.
Det råder en militär mentalitet på fartyg.
Hierarkin är viktig. Alla har sin roll.
Varför tog det över 45 minuter innan de utlöste generallarm?
Jag tror att kaptenen ville se hur situationen utvecklades.
Enligt mig borde det ha skett senast fem minuter efter grundstötningen.
Jag gick ner till däck 4 för att undsätta så många som möjligt
och koordinera räddningsinsatserna.
Fartyget lutade, och det var svårt för min mor att gå i sina klackskor.
Hon höll mig hårt i handen och sa: "Släpp mig inte."
I det ögonblicket, utan att säga ett ord,
tittade vi på varann och visste vad vi måste göra.
NICK: En i taget.
PATTY: Ta barnen och gå. Du, du, du.
Vi började sätta folk i livbåten.
Man vet inte hur man kommer att reagera. Flyr man, eller kämpar man?
Man vet inte om man är en person som fryser till is,
eller om man agerar.
PATTY: Gå du, och du.
POLIS: Polisen.
PASSAGERARE: Vi slaktar varandra som får. Skicka hit nån!
Ta hit barnen.
Livbåtarna klarar bara 150 personer, så man måste se till att det inte är fler.
Inga fler! Vi kommer att välta.
Vi kommer att välta. Inga fler!
Inga fler!
Vi var många i livbåten, närmare maxantalet 150 personer.
Folk erbjöd pengar för att få komma med. Det var väldigt sorgligt.
En var en lite äldre person, och jag tänkte: "Jisses."
-Vad heter du? -Nicholas Taliaferro.
-Varifrån? -San Diego, Kalifornien.
-Tack, det hjälper. -Jag satt och väntade i livbåten.
Folk började säga sitt namn högt till kameran.
Vi är Steve och Kathy från Port Huron, Michigan.
Vi heter Marie och Melissa.
-Vi håller ihop. -Vi har jättekul.
Ja, vi håller ihop.
Det är så kusligt,
för de trodde att de skulle dö.
Vi var på den sida som låg högre. Massvis med människor stod staplade i
vad som i praktiken är en metallbehållare.
Till slut blev det vår tur att gå ombord på en livbåt.
Livbåten skulle sänkas ner i vattnet.
Alla som satt i den väntade på den ordern.
Vi kan nog ge oss av nu.
Jag tittade på människorna i livbåtarna, och de var rädda.
De väntade på signalen "överge fartyget".
RÄDDNINGSBÅT: Varför firar de inte ner livbåtarna?
Vi väntade på signalen att överge fartyget.
Men den dröjde, och vi visste inte varför.
Jag såg att alla hade flytväst, men vi hittade inga.
Jag minns att Luisa tittade på min mamma och sa: "Jag kan inte simma."
Hon var väldigt rädd.
Min mamma sa: "Jag går till vår hytt."
"Jag hämtar Luisas flytväst, och jag måste byta skor."
Och jag sa: "Nej. Det är den sämsta idén nånsin."
"Jag tänker inte gå tillbaka till hytten."
"Det är två däck ner."
Och hon sa: "Vi går. Om du inte vill följa med,
kan du vänta här med Andrea."
71 MINUTER EFTER GRUNDSTÖTNINGEN
BRYGGAN: Kapten, om livbåtarna sjösätts, kan jag meddela att vi överger fartyget?
KAPTEN: Vi evakuerar passagerare.
Det är inte samma sak. Vi evakuerar passagerare till land.
RÄDDNINGSBÅT: Förbereder de livbåtarna?
RÄDDNINGSBÅT: Ja, de firas ner. Jag ser dem.
Så fort jag kom in i livbåten
ringde jag min mamma.
Jag frågade var de var nånstans.
Hon sa att hon också var på väg till en livbåt.
Vi är på väg ner. Vi är på väg ner.
Det kändes inte bättre bara för att vi satt i livbåten.
När den sakta började sänkas ner mot vattnet,
höll vi varandra i handen och bad "Fader vår".
Vi bad om och om igen.
"Vi ska klara det här tillsammans."
Det som skulle ha varit vårt rum,
och som legat ovanför livbåtarna,
låg vid vattenytan vid det här läget.
Titta på lutningen. Herrejävlar.
Herregud. Båten sjunker.
Vi ska nog inte skrika det högt, hörni.
Det skulle skrämma skiten ur mig om jag var kvar där.
Skönt att vara därifrån.
Jag såg besättningsmannen få klartecken att sjösätta livbåten,
och jag tänkte: "Tack och lov."
Äntligen skulle vi kunna lämna båten.
Vi var på den sida som låg högre.
Jag hade Lila i famnen, och sen, på några sekunder,
kändes det som när man åker berg‑ och dalbana och magen åker hiss.
Vi föll, kände en smäll och slungades runt.
Gud, jag är livrädd!
Livbåten tippade och 80 personer slungades runt.
Människor kastades mot varandra.
En massa kroppar och folk som skrek och grät.
På grund av fartygets lutning
sänkte de livbåten rakt in i sidan på fartyget.
Vi var i den högre delen av den nu tippade livbåten
och tvingades spjärna emot med fötterna.
Jag blödde. Våra fötter blödde.
Lilas gråt gjorde Meghan förtvivlad.
Jag ropade till John att jag inte kunde hålla Lila längre.
Jag gav Lila till dig.
Det var en extremt farlig situation.
Jag visste inte om livbåten skulle falla.
Vi hängde högt ovanför vattenytan.
Under oss i livbåten fanns det folk som behövde hjälp.
Men jag… Min enda tanke var att rädda min familj.
Vi visste inte hur vi skulle ta oss därifrån.
Då hörde jag mig själv säga:
"Kommer vi att dö?"
KAPTEN: Den här vägen, kom… Vi går hit, grabbar.
Ta era radioapparater och följ mig. Ta trapporna där borta. Vi går ut på däck.
BRYGGAN: Överge bryggan.
KAPTEN: Jag sa inte överge bryggan. Följ med mig.
Jag hörde aldrig "överge fartyget".
Kaptenen ville inte ge den ordern,
eftersom det givetvis betyder att fartyget är förlorat.
Folk lämnade fartyget, men för mig
var situationen inte bra alls. Jag var kvar på fartyget.
Jag var livrädd, för jag kan inte simma.
För att jobba på ett kryssningsfartyg måste man få simträning.
Mitt institut satte en flytväst på mig och bara knuffade ner mig i bassängen.
Jag flöt och sen tog de upp mig ur vattnet och sa: "Din simträning är klar."
Jag visste inte vad jag skulle göra. Fartyget var på väg att förlisa snabbt.
Jag skulle dö.
Sen såg en av mina kollegor mig och mina tårar, och sa: "Följ mig."
Vattnet hade nått däck 3,
och han ledde mig till däck 4, på den andra sidan.
När jag kom dit gick jag ombord på en livbåt.
Jag såg att det fanns många människor kvar inne i fartyget.
De kämpade för att bli räddade.
Jag kunde inte tro att det hände.
Jag tänkte fortfarande att det måste vara en mardröm.
En av mina arbetskamrater sa: "Du, kolla."
Kaptenen satt i livbåten.
Det förvånade mig.
Varför skulle kaptenen evakueras före mig?
Den lägger sig på sidan.
-Den lutar mer och mer! -Titta!
Fartyget fick större och större slagsida. Det gick inte att stå upp.
Så vi tog oss upp på sidan av fartyget.
Vad vi såg, väl där uppe,
var att de försökte sjösätta en livbåt.
Men på grund av lutningen gungade livbåten hit och dit,
och vi såg människor som föll i vattnet.
Hjälp mig!
I det öppna området där vi befann oss fanns det ett par dubbeldörrar,
och bakom dem låg det en väldigt bred korridor.
På andra sidan av korridoren fanns relingen,
men eftersom vi lutade så mycket var det omöjligt att ta sig dit.
Men vi måste ta oss dit och komma till en livbåt,
eller åtminstone hoppa i vattnet.
Jag skrek till besättningsmännen
att vi skulle försöka kasta folk över till den andra sidan
så att de kunde grabba tag i räcket
och klättra ner till den sidan av fartyget som låg närmare vattnet.
Jag stod på ena sidan och en man på den andra.
Och vi tog folk under armarna och kastade dem.
När vi lyckats få alla till rätt sida
var fem av oss kvar där.
Nu var lutningen så stor att korridoren var som ett hisschakt.
Det var omöjligt att nå den andra sidan.
Och nu blev allt kusligt fridfullt.
Det kändes som att vara strandsatt på en öde ö.
Vi måste ta oss ut ur livbåten.
Det fanns en öppen lucka ganska nära oss. Vi kunde ta oss ut genom den.
De av oss som inte låg underst i högen av människor
började klättra ut genom luckan.
Vi klättrade ut en efter en.
När vi väl stod uppe på livbåten måste vi ta oss över till fartyget,
som nu var ovanför oss, och vi…
Det var ett gap mellan oss och fartyget.
Vi fick göra en mänsklig kedja,
men jag kunde omöjligt klättra ut med Lila i famnen.
Jag fick ge Lila till en främling.
Jag hängde över Medelhavet i mörkret.
Ett felsteg och man hamnar i vattnet,
som fanns långt nedanför oss.
Jag har alltid varit höjdrädd.
Så tanken att klättra upp för fartygssidan med bara händerna,
sex våningar högt, i mörkret ovanför Medelhavet, var vansinne för mig.
Men det var enda sättet att komma därifrån.
Så vi tvingades ta oss tillbaka till fartyget.
Det var väldigt svårt för oss.
Vår första tanke var: "Finns det annan livbåt?"
Det gick snabbt upp för oss att det inte fanns några livbåtar kvar.
Jag sa till John att vi skulle simma. "Vi överlever det här."
Vi började prata allvarligt om vad det faktiskt skulle innebära.
Hur högt vi måste hoppa.
Kunde Lila överleva hoppet?
Kunde vi simma med Lila i den vattentemperaturen?
Vi vägde våra chanser att överleva det mot att stanna på fartyget.
Då började vi också inse på allvar att vi kanske inte skulle komma av båten.
Som kristen får man inte förhandla med Gud.
Men det är så man tänker.
Jag sa: "Gud, om du får bort mig från det här fartyget
ska jag visa Lila vem Jesus är. Jag ska uppfostra henne rätt."
"Men du måste hjälpa oss."
Fartyget lutade kraftigt, och vi var på den sida som låg högre.
Sen såg jag nån som såg ut som en besättningsman. Han var klädd i vitt.
Han såg officiell ut och hade nån slags uniform. Och…
Han tittade på Lila. Han tittade på oss.
Han sa: "Ta er ner till den här nivån på andra sidan".
"Ni måste nog simma."
"Där har ni störst chans att överleva."
Jag tittade mot fartygets för och såg en liten grupp passagerare.
Jag tänkte: "Vad är det för problem? Varför är de inte med alla andra?"
När jag gick mot dem var det svårt att veta vad som var väggen eller golvet.
Så jag var tvungen att gå på väggen.
Jag testade med foten om dörrarna höll för min vikt.
Men oturligt nog öppnades en av dörrarna som en lucka.
Jag föll ner i det mörka innandömet… Och svimmade.
GIGLIO-ÖN
När vi kom till ön visste vi inte vad vi skulle göra eller vart vi skulle ta vägen.
Det fanns ingen som gav några upplysningar alls.
Vid ett tillfälle skrek jag:
"Finns det nån som kan hjälpa oss?"
Och svagt hörde jag nån säga: "Gå till kyrkan!"
Det första jag gjorde var att ringa min mamma,
men det fanns ingen ringsignal.
Men hon hade sagt att hon var i en livbåt, så hon måste vara här nånstans.
Vi började leta efter henne och Luisa.
Det var folk överallt.
Det kändes omöjligt att hitta henne.
Vi gick till alla butiker. Vi gick till kyrkan.
Besättningen vet fortfarande ingenting och fartyget sjunker fortfarande.
De vet inte om nån är kvar ombord.
Vi hittade en vrå i kyrkan.
Alla var oroliga och väldigt rädda och kalla.
Jag hittade aluminiumfiltar. Jag tog dem med mig till kyrkan.
Jag minns fortfarande att folk ropade på familjemedlemmar utan att få svar.
Judy!
Steve!
Kathy!
Vi letade överallt efter min mamma.
Till slut stod jag bredvid några människor
som tittade på fartyget, för jag tänkte att hennes livbåt kanske var på väg.
När vi stod där
såg vi att fartyget lutade ännu mer.
Det är som en scen i Titanic. Verkligen.
Att se fartyget därifrån var så kusligt.
Ja, man såg folk ombord som viftade med händerna.
Man såg dem tigga om hjälp.
Det var hemskt att se.
Även om man själv var i säkerhet,
visste man att det fanns folk kvar på fartyget.
Vi såg en öppen korridor tvärs igenom fartyget till relingen på andra sidan.
Det var det självklara sättet för oss att ta oss till den andra sidan.
Den korridoren var i praktiken en 60 meter lång rutschkana.
Vi visste att när vi väl satt oss ner, skulle vi inte kunna ställa oss upp igen.
Båtens lutning ökade fortfarande hela tiden, och för varje halv grad
kom möbler flygande ner längs korridoren.
Jag hade Lila fastspänd på mig och höll henne mot bröstet…
…och kanade ner hela vägen.
Vi gled hit och dit och störtade nerför korridoren på ryggen.
Det var möbler och saker överallt. Vi måste ha gjort 30 km i timmen.
Jag kände en stöt. Lila slog i huvudet.
Herregud, hon fick en rejäl smäll i huvudet. "Mår hon bra?"
Jag trodde inte att hon skulle överleva.
Jag minns att han sa till mig när vi kom till slutet av rutschkanan,
nästan som en bekännelse,
att Lila slog i huvudet väldigt hårt.
Jag minns smärtan i hans ansikte.
Min reaktion var att se hur hon mådde,
och hon grät, så jag sa: "Hon mår bra. Vi fortsätter."
När jag återfick medvetandet
undersökte jag mig själv snabbt och förstod att jag hade brutit ett ben.
Jag förstod att jag låg i restaurangen.
Jag skrek på hjälp. Men givetvis hörde ingen mig.
Bredvid mig låg en stekpanna.
Jag tog tag i den och slog den i golvet.
När vi satt fast i korridoren på däck 5 hörde jag knackande ljud.
Och det lät inte som mekaniska ljud.
Det lät nästan som om folk försökte säga var de befann sig.
Men vi kunde inte ta oss dit.
När vi kom till den lägre sidan såg vi vattnet.
Äntligen var vi nära.
Vi försökte ropa till de livbåtar som kanske kunde höra oss.
Jag såg en livbåt med människor i.
Jag fick ögonkontakt med en kvinna. Vi tittade på varandra ett kort ögonblick.
Jag höll upp Lila och sa: "Bambino. Ta mitt barn."
Hon bara skakade på huvudet.
Jag tror att hon ville hjälpa till, men kunde inte.
Vid det här laget var jag helt knäckt psykiskt.
Jag bad mycket, tyst i mitt huvud.
Men plötsligt såg vi några tomma livbåtar. De verkade bara vänta runt fartyget.
Vi såg livstecken.
Vi fick ny energi, för livbåtarna kanske kom tillbaka för att hämta fler.
När vi fick kontakt med kaptenen på en livbåt
försökte han ta sig till öppningen där vi stod.
Det kändes som om vi stod där och väntade i en evighet.
Under hela den här tiden fortsatte fartyget att långsamt luta mer och mer.
Vi kände att varje minut kunde vara vår sista.
Livbåtarna låg tre eller fyra meter under oss.
Det rådde grov sjö, så livbåten slog mot kryssningsfartyget.
Bara att ta sig ombord på livbåten var en risk i sig.
Men på nåt sätt lyckades vi ta oss ombord.
Lättnaden var enorm.
Vi körde bort från fartyget.
Vi tittade upp genom livbåtsluckan och kunde inte ens se himlen.
Hela himlen var täckt av det enorma fartyget.
Lila hade tystnat.
Jag minns att jag höll henne i famnen och hoppades att hon var okej.
Att hon var oskadad.
Jag kände mig helt ensam. Ingen var på väg för att rädda oss.
Sen hörde vi helikoptrar ovanför oss.
Men fartyget täckte oss som ett paraply.
De kunde inte se oss.
Jag kunde varken ta mig ner till vattenytan eller tillbaka in.
Vi var på väg att sjunka.
I det ögonblicket började mitt liv spelas upp framför mina ögon.
Jag minns att min pappa sa att
barn inte borde dö före sina föräldrar.
I det ögonblicket började jag kämpa.
Jag måste se till att överleva.
Jag tänkte: "Hur kan de se oss?"
Och jag insåg att jag hade en ficklampa i fickan.
Jag kan inte morsekod, men jag började blinka till båten framför oss.
Räddningshelikopter India Mike Alpha.
Fortsätt India Mike Alpha.
Vi ser en signal från folk ombord. Vi undsätter dem.
Okej, perfekt.
Och plötsligt kommer en man ner, som värsta James Bond.
Vi lyftes upp till helikoptern, en och en. Och de hämtade de andra fyra också.
Okej, bra. Tre personer vid god vigör förs till Grosseto flygplats,
där vårdpersonal tar emot dem för en inledande undersökning.
När jag flögs därifrån såg jag att allt jag älskade
och allt som varit min värld var borta.
Men jag levde.
Det var sent en fredagskväll.
Mitt flöde fylldes av passagerare på ett kryssningsfartyg
utanför Toscanas kust på Giglio-ön.
Jag visste att enda sättet att ta reda på vad som hände var att åka dit.
Ett kryssningsfartyg har gått på grund och kantrat.
Passagerare beskriver det som scener ur Titanic.
Uppemot 70 personer kan saknas.
Jag kom till Giglio dagen efter, vid halv sju på morgonen.
LÖRDAG 14 JANUARI
Jag glömmer aldrig när jag såg Costa Concordia.
Det var svårt att inte stirra på den enorma stenbumlingen
som stack ut ur fartygskrovet.
Mitt jobb är att försöka förklara hur det här kunde hända.
Ett italienskt kryssningsfartyg gick på grund vid Toscanas kust igår.
Du har tänkt det varje gång du går på ett plan eller ett kryssningsfartyg.
"Vad händer om något går fel?"
Nu har det hänt.
Fartyget ligger på grunt vatten, men dess storlek
och läget i det klippiga området
gör att flera dussin italienska kustbevakningsdykare
letar igenom området och fartygets inre för att hitta kvarvarande personer.
Jag är brandkårsdykare och specialist på grottdykning.
Två dyk på 40 minuter vardera. Total längd på operationen: 2 timmar.
Det var min mammas födelsedag,
och jag tänkte att jag ville vara i restaurangen
och sjunga Ja må hon leva för henne.
Men istället satt jag på marken på Giglio-ön
och undrade: "Var är hon?"
Jag frågade mig själv om jag nånsin skulle få se henne igen.
Klockan tickade och vattnet var kallt. Det här var januari,
så utsikterna för överlevnad efter de första 24 timmarna minskade.
Okej.
Koppla loss.
Bra!
Rädslan var stor,
för risken fanns att man skulle hamna på havets botten
inuti detta gigantiska fartyg och bli offer i stället för räddare.
Allt som inte satt fast blev ett hinder.
Det fanns kablar. Det fanns vassa kanter.
Allt det utgör en risk för en dykare.
SÖNDAGEN DEN 15 JANUARI
Till slut kom gryningen och det ljusnade.
Jag var kvar i restaurangen.
Jag var nära att drabbas av hypotermi.
Att tvingas tillbringa en natt till under de förhållandena…
Jag kunde inte vara säker på att överleva till nästa morgon.
Jag började tänka att
om jag lyckades ta mig ur den här situationen…
…skulle jag fundera på att bilda familj.
Att det kanske var det som saknades i mitt liv.
Vi hade inte sovit på 48 timmar.
Bildörren öppnades
och min chef sa: "Det finns en till att rädda. Sätt fart."
Hotellchefen Manrico Giampedroni hade setts av flera vittnen
när han försökte rädda folk i serviceområdet på fartyget.
Mina kollegor letade igenom fartyget…
…och ropade efter överlevande.
"Vi kommer från brandkåren! Brandkåren! Finns det någon här?"
"Finns det någon här? Kan någon höra mig?"
Och plötsligt fick vi ett svar.
Okej, lugn. Ta det lugnt.
Vi ålade oss in i en slags tunnel i fartygets innandöme
där det inte fanns något naturligt ljus alls.
Ljuset nådde inte ända dit. Det var som att vara i en grotta.
Okej, det är bra. Långsamt.
Långsamt. Det är bra.
Långsamt.
Bra!
Och sen såg jag personen vi letade efter.
Jag frågade honom vad han hette. Och han svarade: "Manrico."
"Manrico Giampedroni."
Han sa: "Hej, jag heter Francesco…
"Jag ingår i räddningsstyrkan."
Han sa: "Oroa dig inte."
"Vi ska få ut dig härifrån."
Efter 13 år gråter jag fortfarande.
Det är ofattbart.
Det finns alltid nåt som känns som ett mirakel i katastrofer.
Den här gången var det en besättningsman
som hittades när räddarna knackade längs skrovet.
Han var instängd i två dagar och hade brutit benet.
Trodde du att du skulle dö?
Ja, när jag var ensam i restaurangen.
Efter chocken, paniken och kaoset, kom tårar av lättnad.
Dansaren Rose Metcalf var en av de sista som räddades från det sjunkande fartyget.
Andra, däribland Nick Tally och hans vänner, är också i säkerhet.
Italienska familjer gav mig sina barn
och sa: "Ta mitt barn. Sätt honom i livbåten."
Vi fick vänta i över 1,5 timme innan vi kom på en livbåt.
Jag tvingades vänta i två år.
Min mammas kropp var en av de sista som hittades.
Att hennes kropp hittades gav mig ingen tröst alls.
Det var som om Costa Concordia avbröt mitt liv.
Hon var hela min värld.
Och jag var hennes.
Vad heter det här vackra barnet?
Den här flickan heter Stefania. Vems barn är hon?
Kaptenen på fartyget som gick på grund här vid Toscanas kust
har gripits av italienska myndigheter.
Han utreds för dråp och för att ha övergett fartyget.
Det är två mycket allvarliga brott enligt sjölagen.
Trettiotvå personer dog den natten, däribland ett femårigt barn.
Dagarna efter olyckan var Costas PR-team den enda informationskällan,
och det var tydligt att de redan hade bestämt vems felet var.
I kväll tycks skuldfrågan ha eskalerat,
i och med att fartygets ägare skyller allt på sin kapten.
Den mänskliga faktorn bär skulden här.
Kaptenen följde inte den godkända rutten.
Ett av de mest dramatiska inslagen i historien inträffade den 17 januari.
En lokal journalist hittade ett usb-minne i sin olåsta bil.
På usb-minnet fanns en uppsnappad konversation
mellan kustbevakningen i Livorno och kapten Schettino
efter att Schettino sa att han hade lämnat fartyget.
KUSTBEVAKNINGEN: Vad gör du, kapten?
SCHETTINO: Jag koordinerar räddningsinsatsen.
KUSTBEVAKNINGEN: Gör det från fartyget. Vägrar du?
SCHETTINO: Nej, jag vägrar inte.
KUSTBEVAKNINGEN: Vägrar du gå ombord? Varför går du inte ombord?
Att höra befälhavaren säga till kaptenen: "Gå tillbaka ombord", kändes overkligt.
KUSTBEVAKNINGEN: Det är en order! Du kan inte göra en ny bedömning.
Du har gett order om att överge fartyget. Jag för befäl nu! Gå tillbaka ombord!
Förstår du? Hör du mig inte?
SCHETTINO: Jag går nu. KUSTBEVAKNINGEN: Gå!
Det obestridliga resultatet var att han blev "kapten Ynkrygg" för hela världen.
Släpp igenom mig, tack.
Den italienska kaptenen Francesco Schettino
klev in i rätten i morse
med samma självsäkra stil som han visade ombord på sitt fartyg.
Kapten Francesco Schettino var i rätten idag
åtalad för flera dråp och för att ha orsakat en sjökatastrof
och personskador på 150 personer.
Rättegången pågick i flera år och hölls i en teater i staden Grosseto.
Jag hörde alla domstolsförhandlingar.
Åklagaren har lagt skulden för katastrofen mycket bestämt på kapten Schettino.
Åtalet hävdar att han var grovt försumlig i sitt befälsutövande.
Men kaptenen förnekar alla anklagelser mot honom.
Han insisterar på att andra också är ansvariga för händelsen.
All uppmärksamhet låg på kapten Schettino,
men en av de viktigaste frågorna som många av oss hade
var om det hade inträffat nåt slags mekaniskt fel.
Strax efter olyckan hittades den svarta lådan, men den var trasig.
Så det verkade inte finnas något sätt att ta reda på
vad som egentligen hände på bryggan under olyckskvällen.
År 2012 forskade jag inom datavetenskap.
Jag fick en hög med diskar från Costa Concordia.
Två experter hade redan försökt extrahera all data.
Men de misslyckades. Jag blev besatt.
Jag skrev ett program som beskriver allt som hände den natten.
KAPTEN: Var gick vi på?
MASKINCHEF: Vi har ingen ström.
Costa Concordias nödgenerator fungerade dåligt den kvällen.
Framför allt så gick den igång och slogs av flera gånger,
och den kopplades nästan aldrig in på nödkraftsystemet
för att driva nödutrustningen.
Det är omöjligt att veta med säkerhet exakt hur folk dog på fartyget.
Men vi vet att minst två av livbåtarna på den högre sidan inte kunde sjösättas
på grund av att nödgeneratorn inte fungerade.
Och vi vet att de människorna tvingades kliva ur
och försöka hitta andra livbåtar på däck 4.
Vi vet också att, på grund av nödgeneratorn,
så fungerade inte hissarna.
KAPTEN: Tre fem noll.
STYRMAN: Tre fyra noll.
-KAPTEN: Tre fem noll. Styrbord. -STYRMAN: Okej.
När jag körde mitt program för att synka all data fick jag en stor överraskning.
Omedelbart före olyckan
fanns det en bristande överenskommelse
mellan kaptenens order och styrmannens åtgärd.
-KAPTEN: Dikt babord. -STYRMAN: Dikt styrbord.
KAPTEN: Dikt babord!
Vi hör Schettino ge order till styrmannen,
som i 13 sekunder gör raka motsatsen.
En senare oberoende studie
av professor Bruno Neri och Paolo Neri vid Pisas universitet
visar att om Schettinos order hade följts korrekt,
skulle smällen ha blivit mindre eller inte inträffat alls.
I början av 2000-talet exploderade kryssningsbranschen,
och italienska Costa Cruise Line halkade efter. De kunde inte konkurrera.
Det enda sättet för dem att överleva på marknaden
var att bli uppköpta av ett amerikanskt företag.
Costas expansion gjorde att de måste hitta personal
och utbilda dem så snabbt och effektivt som möjligt.
Det är viktigt att notera att Schettino hade skrivit till Costa
att han oroade sig över att personal befordrades för snabbt,
inte fick tillräcklig utbildning och inte var lämpade för det fartyg han ville ha.
Vi vet att styrmannen hade befordrats snabbt.
Och det är tydligt att, i en krissituation,
när det var avgörande att han förstod kapten Schettinos order,
så fanns det en språkbarriär. Troligen förstod han inte kaptenens order.
DEN 11 FEBRUARI 2015 DOMSTOLSUTSLAGET
I det italienska folkets namn
förklarar domstolen Francesco Schettino
skyldig till de brott som tillskrivs honom.
Han döms till sammanlagt 16 års fängelse och en månad i häkte.
I dag dömdes kaptenen på Costa Concordia för dråp och för att ha övergett fartyget
till 16 års fängelse.
Costa Cruises accepterade att betala 1 miljon euro i böter.
Rederiet åtalades inte.
Fem andra Costa Cruises-anställda dömdes för dråp, vårdslöshet och skeppsbrott,
däribland Manrico Giampedroni. De fick inte fängelsestraff.
Jag kommer aldrig att jobba inom kryssningsbranschen igen.
Och jag ber för att ingen ska behöva ställas inför en liknande situation.
Alla mina pengar…
Jag förlorade dem.
Men jag lärde mig att livet är viktigare än pengar.
Så varje morgon när jag vaknar…
Det första jag gör
är att säga tack.
Jag lärde mig mycket.
Nu kan jag simma.
Vill du sjunga igen? Okej, sjung.
Två, tre…
När vi kom hem var jag helt knäckt.
Jag fick en PTSD-diagnos. Jag hade panikattacker och mardrömmar.
Vi var oroliga för Lila
efter allt hon hade gått igenom både fysiskt och känslomässigt.
Vi höll noga koll på henne i några veckor för att se att allt var okej.
Titta på den där tungan. Vilka andra roliga miner kan du göra?
Jag såg hur jag reagerade,
men hon var ett år och kunde inte prata.
Så vi pratade med psykologer och specialister.
Vi ses senare. Hej då! Ha så kul!
-Hej då. -Hej då.
Men hon fick en helt normal barndom.
Vi pratar ofta om det.
Varför valde Gud att rädda oss den natten? Varför är vi här?
Vad borde vi göra med den tid han har gett oss?
Lila har ett underbart liv.
Och, genom Guds nåd, överlevde vi.
John, hon överlevde tack vare dig.
Jag kämpade så hårt den natten för att rädda dem.
Det fanns tillfällen då jag tvivlade.
Jag är glad att vi klarade oss.
Jag ser tillbaka på det senaste decenniet, och vi är så tacksamma för våra liv.
Lila är en otroligt jordnära och fantastisk 15-åring.
Och en helt underbar ballerina.
Hon har en gudagiven passion för dans.
Hon är en helt underbar ung kvinna. Hon har hela världen för sina fötter.
Hon gör avtryck i världen, tack vare att vi kom av fartyget den natten.
Vi fick veta kort efter att vi kom hem
att Meghan var gravid.
Hon var gravid den natten, när vi kämpade för våra liv.
En av de största gåvorna jag kunde få var den graviditeten.
Det lustiga är att ultraljudet visar, när de tidsbestämmer barnet,
att befruktningen skedde kvällen då katastrofen skedde.
Vi sa: "Vi vet att han inte blev till den kvällen."
Nu vet du varför jag inte hann ta på mig skjortan.
Undertexter: Janica Lundholm