Downloaded from YTS.BZ
13 СІЧНЯ 2012 РОКУ ЛАЙНЕР «КОСТА КОНКОРДІЯ»
Official YIFY movies site: YTS.BZ
З ПОНАД 4000 ЛЮДЕЙ НА БОРТУ НАЛЕТІВ НА СКЕЛЮ Й ЗАЗНАВ АВАРІЇ.
У ФІЛЬМІ ВИКОРИСТАНО АРХІВНІ КАДРИ,
А ТАКОЖ ОЗВУЧЕНІ ПЕРЕКЛАДИ ОГОЛОШЕНЬ
І ЗАПИСИ З «ЧОРНОЇ СКРИНЬКИ».
Але вода справді надходить?
Ще б пак. Я якраз спускаюся вниз.
У нас не було відпустки відтоді, як народилася дитина.
Я підійшла до Джона й сказала, що саме час
здійснити цю неймовірну подорож, про яку ми так давно мріяли.
Для нас це було справді важливо.
У п'ятницю, 13-го, я вже чотири місяці працювала на борту танцівницею.
Я навіть не підозрювала, що щось станеться.
В одну мить ти святкуєш і відпочиваєш із родиною.
А наступної миті просто стоїш там,
безсила.
Здавалося, ніби земля під ногами просто розійшлася.
Люди хапалися за стіни й одне за одного.
Це було ніби сцена з «Титаніка», один в один.
Історії страху та паніки з круїзного лайнера «Коста Конкордія».
Відверто, ви думаєте про це щоразу, коли сідаєте в літак або на лайнер.
Що буде, якщо щось піде не так?
Що ж, це сталося.
Щоразу, коли заплющуєш очі, постають картини тієї ночі.
Знову повертаєшся в найжахливішу мить,
яку ти пережив зі своєю родиною.
Боже, що я накоїв?
КОСТА КОНКОРДІЯ: КОШМАР У МОРІ
СІЧЕНЬ, 2012
Ми вже бували в Європі, але разом ніколи.
Тож це мала бути наша найдовша спільна відпустка і найдальша також.
Нашій доньці Лайлі було 14 місяців.
Тому ми вирішили, що це хороша нагода для великої сімейної подорожі.
Мені здається, ми спакували цілу валізу іграшок, підгузків і серветок.
Одним словом, речей було дуже багато.
Ми збиралися до Парижа, Швейцарії, Венеції та Барселони.
А завершити мали на круїзному лайнері.
Це була одна з причин, чому ми обрали саме цю відпустку.
Ми зробили безліч фото й відео,
створили купу неймовірних спогадів.
Я завжди хотіла поїхати до Італії.
Це був один із головних пунктів у моєму списку,
але я навіть не здогадувалася, що ми вирушимо в круїз.
Я тоді ще не сказав їй про лайнер, лише про Італію.
Круїз мав стати особливим сюрпризом.
На той час ми зустрічалися вже близько трьох років.
Я планував, що в якийсь момент попрошу її одружитися зі мною.
Коли робиш комусь пропозицію,
хочеться знайти найромантичніше місце,
а в цій подорожі було чимало місць на вибір.
Це мала бути та мить, коли все стає на свої місця.
Не відмовить же, якщо освідчитися в ідеальному місці?
Усі так думають про гарну пропозицію.
Коли я прибула,
я була вражена тим, який величезний той корабель.
Тоді мені було 17.
Моя мама хотіла відсвяткувати своє 50-річчя.
Вона забронювала подорож для мене, мого тодішнього хлопця
й своєї найкращої подруги дитинства Луїзи.
Відколи я була зовсім маленькою, ми все робили разом.
Мені було приблизно сім років, коли в неї діагностували рак.
Але за кілька місяців до нашого відбуття
її рак перейшов у ремісію.
Це була ще одна вагома причина відсвяткувати її день народження.
Найперше ми пішли досліджувати корабель.
Я знала, що це буде найбільший корабель, який я колись бачила.
Я досі пам'ятаю, як уперше ступив на корабель
і був просто приголомшеним усією цією розкішшю.
Дуже пишно. Всюди люстри.
Здавалося, усе було зроблене із золота, скла або мармуру.
Такий собі дух старої Італії.
Усе сяяло й виглядало бездоганно.
При бронюванні я не знав точно, яку каюту отримаю.
Круїз був досить дорогим,
а я був студентом.
Але він подбав про те, щоб ми отримали найкращу каюту з можливих.
Я був такий щасливий, бо в нас був балкон і прекрасний краєвид.
Ми вийшли на балкон,
і Нік показав:
«Дивися, на палубу чи дві нижче від нас рятувальні шлюпки».
Шлюпки.
І я подумала: «Ну, сфотографую їх».
Я ніколи раніше не була на круїзному лайнері
й подумала: «А раптом станеться щось на кшталт "Титаніка"…»
А я сказав: «Як на "Титаніка" не буде.
Я вже був у круїзах. Усе буде чудово. Тобі сподобається».
П'ЯТНИЦЯ, 13 СІЧНЯ
Діти, навіть не думайте. Відійдіть звідси!
ЧЛЕН ЕКІПАЖУ: Пасажирів на борту — 3208, 3208.
Екіпажу — 1023, 1023.
Коли ми тільки піднялися на борт, було справді разюче.
Хтось нас запитав,
що ми хочемо робити решту тижня.
Ми запланували день у спа, і це було так захопливо.
Усе відбувалося швидко.
Щойно зайшли до каюти й уже гуляємо кораблем.
Поки ми ходили, я фотографувала все довкола.
Неймовірно, що в круїзі
тебе забезпечують усім необхідним.
І для мене, особливо як для молодої мами,
це дуже все спрощувало.
Там були нескінченні, найрізноманітніші ресторани,
театри, шоу, казино.
Єдина складність — як провести час,
коли маєш стільки варіантів.
Я пам'ятаю бар із морозивом, де можна було власноруч зібрати сандей,
і той бар працював цілодобово.
Захочеться — і їси морозиво.
Тоді були дуже популярні «Ходячі мерці»,
і ми постійно грали в гру: якби напали зомбі, куди б ти пішов
і яку зброю використав, щоб битися або втекти?
Куди б ти пішов? Побіг би туди чи туди?
А якщо це повільний зомбі, якою зброєю ти його зупиниш?
Коли він мені таке влаштовував,
першого разу я сказала: «Не знаю. Я особливо не придивлялася».
А він такий: «Неправильно!»
Точно. «Ось тут ти й помилилася».
І поступово я почала звертати увагу на те, що мене оточує.
Вечір був прекрасний.
Погода ясна, прохолодно, бо це був січень.
ГОТЕЛЬНИЙ МЕНЕДЖЕР
Утім, це був спокійний вечір.
Я пропрацював у «Кості» приблизно 43 роки.
На кораблі працюєш постійно.
Різдво, Новий рік, Великдень, вихідні.
На борту я почувався більше вдома, ніж удома.
На «Коста Конкордії» під моїм керівництвом працювали 800 людей.
Тож у ніч на п'ятницю, 13 січня,
я вже чотири місяці працювала на борту танцівницею.
На ту мить це була робота моєї мрії.
Це був буквально рай на землі.
Я могла досліджувати світ. Я була в найкращій формі в житті.
У мене були чудові друзі.
Це було дивовижно.
Від імені керівництва «Кости» та всього екіпажу
маю честь і радість привітати вас на борту.
Я кілька разів зустрічала капітана.
Уперше я зустріла його в ліфті для екіпажу.
Єдине, що я про нього знала,
що він був новим капітаном на цьому кораблі.
Приємного круїзу.
Одного разу моя мама завітала до мене на борт,
і він розмовляв із нею.
Він казав, що збирається порибалити на острові з одним зі своїх друзів,
але щоб вона мовчала,
бо йому не можна було цього робити.
Тож було ще й таке відчуття:
«О, він уміє обходити правила».
Того вечора, близько дев'ятої, мені зателефонував капітан.
За кілька днів до цього старший офіціант попросив капітана,
чи не міг би корабель зробити вітальний салют
поблизу острова Джильйо, бо там жили його сестра й мати.
МІСТОК
Він запитав, чи хочу я приєднатися до нього на містку під час цього проходу.
Мені це здалося трохи незвичним, бо
була ніч, темрява, і дивитися особливо не було на що.
Але оскільки це було рішення капітана,
ми підкорилися.
КАПІТАН: Алло?
МІСТОК: Капітане, це Чіро, 10 км.
КАПІТАН: Десять кілометрів. Гаразд, добре.
МІСТОК: Майже біля острова Джильйо.
Будемо там о 21:44.
Того вечора ми з моїм хлопцем Андреа вирішили піднятися на палубу з басейном.
Коли я відчинила двері,
відчула свіжий вітерець.
Навколо було темно,
але кілька ліхтарів трохи освітлювали простір.
Відблиски мерехтіли на воді.
Я перехилилася через поруччя й дивилася на море,
а Андреа, який стояв позаду, обійняв мене.
Він сказав: «Відчуття, ніби ми на "Титаніку"».
У ту мить я…
насправді я…
відчула щось дивне.
Але ж це безглуздо?
Тож ти просто… відганяєш цю думку.
А потім мені подзвонила мама.
Вона сказала: «Ми в ресторані.
Вже подають вечерю, тож приходь, приєднуйся до нас».
Це була доволі важлива вечеря,
бо опівночі
вже був її день народження.
Того вечора ми гарно повечеряли.
Привітаєшся з татом?
Але після вечері, оскільки Лайлі був лише рік, їй уже пора було спати.
Ми повернулися до каюти й поклали її.
Ми виконали наш звичний вечірній ритуал.
Я одягала піжаму.
Я вийшов із душу, був у самих трусах і лягав у ліжко.
І пам'ятаю, як я лягла
й буквально сказала вголос: «Я виснажена». Це був такий довгий день.
КАПІТАН: Я беру контроль.
Наша швидкість?
МІСТОК:15,3.
КАПІТАН: Зробіть 16 вузлів.
Коли ми наближалися до острова, я побачив, що ми підходимо надто близько.
Тож я сказав про це старшому офіціанту, який стояв поруч.
Я сказав: «Здається, ми трохи заблизько».
Раптом берег став добре видно.
Того вечора в нас із друзями була півгодинна перерва.
Я зустрічалася з барменом із Перу,
який працював у барі «Лондра» в кормовій частині п'ятої палуби,
у задній частині корабля. Я хотіла його побачити, тож сказала всім:
«Хочете піти випити капучино в бар "Лондра"?»
Усі такі: «О, так, ходімо».
КАПІТАН: Три п'ять нуль.
СТЕРНОВИЙ: Три чотири нуль.
КАПІТАН: Три п'ять нуль. Правий борт.
СТЕРНОВИЙ: Добре.
КАПІТАН: Інакше налетимо на скелі!
Коли корабель наближався до острова,
мене дуже здивувало те, що він так і не сповільнився.
У ту мить я запанікував.
КАПІТАН: Стерно праворуч.
СТЕРНОВИЙ: Стерно праворуч.
МАНРІКО: Він хоче посадити корабель на мілину?
Хай йому грець.
Старший офіціант каже мені: «Ні, капітан добре знає, що робить».
І він так і не договорив.
Я почула й відчула звук та вібрацію.
Мене неймовірно стривожило, що каюта почала повільно нахилятися.
Усе тіло напружилося, і я зрозумів: щось пішло геть не так.
Ми почули гучний, пронизливий скрегіт,
а потім він змінився зі скреготу на звук дряпання,
а це моторошний звук.
Уявляєте, як одночасно б'ються тисяча тарілок?
МАНОДЖ СИНГХ ШЕФ-КУХАР
Я так злякався, бо було неймовірно гучно.
І вся ця кипляча вода з жаровні полилася вниз.
Я був одним зі 180 кухарів.
Ніхто не знає, що це.
Я думав, це просто штормить, і все буде добре.
А за кілька секунд…
ні, щось тут не так.
МІСТОК: Що він накоїв?
КАПІТАН: Зачиніть водонепроникні двері ззаду.
МІСТОК: Зачиніть всі водонепроникні двері ззаду.
КАПІТАН: Боже, що я накоїв?
Я повернувся
й побачив, що корабель врізався в скелі лівим бортом.
Можна було на власні очі побачити, як вода проникає в корпус корабля.
КАПІТАН: Але в що ми вдарилися?
МАНРІКО: Об скелю. Вона ще й над водою.
КАПІТАН: Посередині судна.
МІСТОК: Посередині судна.
Ми всі були шоковані й не могли поворухнутися.
Заспокойтеся.
Ні, краще присядьте.
-Сісти? -Сісти?
Так.
Усі були в паніці.
А я дивився на маму, яка стояла просто переді мною.
Вона подивилася на мене й сказала: «Все гаразд.
Усе буде добре».
Вона робила все можливе,
щоб мені здавалося, що нічого поганого не відбувається,
але я знала, що це не так.
Ми просто стоїмо там і думаємо, що робити далі.
У мене миттєво відключилися всі емоції,
я подивився на Ніколаса, а він каже:
«Нам треба вибиратися звідси, і треба вибиратися негайно».
Він спитав: «Ти це чула? Ти відчула це?»
Я точно запанікував,
і моє тіло ніби перейшло в режим реагування на кризу.
Мене колись звинувачували в беземоційності,
але в ту мить це був чистий інстинкт виживання:
я лише намагався вивести сім'ю з цієї пастки.
Я крикнув Меган. Я сказав: «Хватай дитину. Треба йти».
Побачивши таку його реакцію,
я одразу відчула жах.
Я схопила Лайлу з ліжечка, коли вона міцно спала.
Тоді я ще не взяла пустушку.
Вона одразу розплакалася.
Я накинув джинси, але це й усе.
Я був без футболки. Меган тримала Лайлу на руках.
І ми вискочили за двері.
Одразу після зіткнення
першою думкою було піти й подивитися, що там унизу сталося.
І біля машинного відділення
виходить головний інженер, увесь стривожений і наляканий.
Він каже мені, що внизу катастрофа, вода прибуває на повну силу.
Я відчув безпорадність.
КАПІТАН: Дайте поговорити з головним інженером.
МІСТОК: Знайдіть мені інженера.
Капітан хоче обговорити аварійні процедури.
МАШИННЕ ВІДДІЛЕННЯ
ГІ: Запускайте насоси!
МІСТОК: Капітане, головний інженер на зв'язку.
КАПІТАН: А вода надходить?
ГІ: Ще й як. Я вже спускаюся вниз.
КАПІТАН: А куди?
ГІ: Лівий борт, саме спускаюся перевірити.
КАПІТАН: Де на лівому?
ГІ: Машинне відділення.
КАПІТАН: А води багато?
ГОЛОВНИЙ ІНЖЕНЕР: Є вода.
Не спуститися. Підемо з іншого боку.
Секунду. Запустимо насоси.
Капітане, я повідомлю.
КАПІТАН: Добре.
ГОЛОВНИЙ ІНЖЕНЕР: Сюди. Запустіть аварійні насоси!
Вода дісталася аж до майстерні.
ПАЛУБА 0
КАПІТАН: То ми тонемо? Я не розумію.
Ми вискочили з дверей у коридор.
Я думав, корабель просто почне повільно перекидатися,
і в моїй голові це були перегони до палуби зі шлюпками.
Тож ми почали бігти вгору сходами так швидко, як тільки могли,
Меган із дитиною за мною.
Адреналін зашкалював. Накотила паніка.
Лайла весь цей час плакала.
Ми перестрибували через дві сходинки. Я з малям намагалася не відставати.
Мені було важко.
Мені ставало фізично зле.
Я сказала: «Мене зараз знудить».
Джон відповів: «Блюй і біжи далі.
Не зупиняйся. Просто біжи».
Ми дісталися четвертої палуби, де стоять шлюпки.
І там була пара, яка роздавала рятувальні жилети.
На той момент людей було небагато,
і аж пересмикувало від тривожного очікування,
бо ніхто нічого не пояснював.
Ніхто не казав нам, що робити.
І саме в ту мить згасло світло.
Навколо суцільна темрява.
Раптом я втратив з виду Меган та Лайлу.
Не знаю, три сходинки чи на 13,
але їх не було поруч.
Мені було страшно,
і я пам'ятаю, як кликала його.
«Джон!»
Ми кричали, йдучи на голоси одне одного.
Це здавалося вічністю.
Коли ми знову знайшлися, я сказав:
«Просто хапайся за пояс моїх джинсів і не відпускай».
Я взяв Лайлу на руки й побіг далі вгору через дві сходинки.
Головний інженер піднявся на місток разом зі мною.
Із капітаном вони відкривають креслення судна
й намагаються зрозуміти, яких саме пошкоджень зазнав корабель.
КАПІТАН: Мені треба знати, де була ця клята скеля.
Сигналізація не спрацювала.
На містку звук удару навряд чи взагалі відчули…
РЕСТОРАН ПАЛУБА 3
…тоді як люди в ресторані в кормовій частині,
відчули всю силу цього удару.
МІСТОК: Місток?
ПАЛУБА 5
LONDRA: Так, це Хосе з «Лондри».
Зробите оголошення,
що все під контролем, усе гаразд?
Пасажири починають сильно нервувати.
МІСТОК: Можемо зробити поки оголошення,
скажімо, що сталося знеструмлення.
МІСТОК: Гаразд. Знеструмлення.
Пані та панове, хвилиночку уваги.
Я говорю від імені капітана.
У нас знеструмлення через збій в електромережі.
На цей момент ситуація під контролем,
і наші техніки працюють над вирішенням проблеми.
Ми надамо додаткову інформацію, щойно вона з'явиться.
Вони продовжували говорити речі на кшталт: «Не хвилюйтеся, все гаразд.
Повертайтеся до своїх кают».
Ми зробили оголошення від імені капітана.
Ми дуже просимо вас повернутися до своїх кают.
Про себе я думала: «Я не повернуся до своєї каюти».
-У жодному разі, нізащо. -Нізащо.
На ту мить я навіть не знаю, чи зміг би її знайти.
Я спускаюся вниз і бачу, що пасажири дуже налякані,
і вони питають мене, що сталося.
І щоб не йти врозріз із тим, що сказав капітан,
я не міг видати їм іншу версію, бо цим лише зробив би гірше.
Нездатність діяти. Ось у чому проблема.
ПАЛУБА 0
Ми не знаємо, що відбувається.
Кожному почутому оголошенню ми віримо.
Ми почули, що сталася незначна несправність.
Що б там не сказав капітан — це остаточне слово.
І я почув, як шеф-кухар каже: «Ніхто не рухайтеся.
Залишайтеся на місцях
і готуйтеся до подачі вечері».
Минуло дуже багато часу, перш ніж світло знову ввімкнулося.
Ми все ще бігли вгору сходами.
Потім ми нарешті вийшли на палубу, де були рятувальні шлюпки.
ПАЛУБА 4
Сотні й сотні людей, плече до плеча.
І на тебе накочується стіна паніки.
Люди кричать, сперечаються, намагаються вирішити, що робити й що відбувається.
Кожен член екіпажу повторював:
«Збій в електриці чи несправність. Евакуації немає».
Лайла в мене на руках і досі плаче.
Я була молодою мамою,
і ця втрата контролю… неможливість якось їй допомогти…
Моя увага була зосереджена на тому, щоб забезпечити дитині догляд та спокій.
Було дуже важко чути й бачити, як Меган страждає.
І в ту мить я пам'ятаю, як подивилася Джону в очі
й сказала: «Я хочу зійти з корабля».
МІСТОК: Наразі їх два, так?
Два затоплені відсіки.
У цей нескінченний період загальної розгубленості
капітан часто говорив телефоном із кризовим координатором компанії.
КАПІТАН КООРДИНАТОРУ:
Відсіки на ділі затоплені. Я облажався.
Весь корабель затопило, але ми не тонемо. Ми не тонемо.
Скоро я кину якір. Станемо тут,
а потім нам треба буксири й хтось, щоб нас забрав.
Вони не сказали правди, бо, на мою думку,
капітан був у повній паніці.
Він не міг зрозуміти, що сталося.
РЕСТОРАН MILANO ПАЛУБА 4
У ресторані
ми дивилися на екіпаж, чекаючи якихось вказівок, що робити,
але здавалося, вони в паніці.
Потім нарешті офіціанти сказали нам іти на палубу з басейном.
Усі метушилися,
бо всі панікували.
Виходьте з іншого боку, будь ласка. Виходьте з іншого боку.
На підлозі було багато розбитого посуду й скла,
а ми були прибрані для вечері,
тож були на високих підборах.
Але зрештою ми дісталися палуби з басейном,
і я пам’ятаю, як подивилася у вікна.
Я побачила острів Джильйо.
Дивися, там берег. Нема ніякої проблеми.
Поглянь, Алісо, поглянь на землю. Ми прибули!
Ми бачили вогні.
Ми бачили, власне, порт.
Тож я сказала: «О, добре, ми ж… біля землі,
тож усе гаразд. Усе буде добре».
Багато людей розслабилися,
і саме в цьому була проблема.
Ми втратили пильність.
ГІ: Вмикай дизель!
МІСТОК: Нема живлення.
ГІ: Запалювання дизеля ні від чого не залежить.
Ми втратили тут усе.
Електрощит, усе.
Дизель не запускається.
Піду перевірю нагорі, чому він не заведеться.
Там були троє кухарів.
Вони застрягли в ліфті.
Вони кричали й стукали у двері ліфта.
Туди пішли четверо.
Потім ми силою відчинили двері й витягли їх.
LONDRA ПАЛУБА 5
У кормовій частині п'ятої палуби корабель кренився дедалі сильніше.
Я пам'ятаю, як подумала: «Я не можу тут залишатися.
Мені треба зійти з корабля».
І в коридорі я бачу свою начальницю.
Вона бачить мене й каже: «Куди ти йдеш?»
А я їй: «На своє місце збору».
Вона сказала: «Ні.
Ти повернешся в лаунж і розважатимеш пасажирів».
Я не могла повірити в те, що чую,
і сказала: «Я звільняюся».
Я пішла прямо на місце збору.
Я не чекала жодного коду, жодного сигналу,
жодного СОС, нічого.
Я на четвертій палубі. У носовій частині.
Ми, екіпаж,
перебуваємо в іншій, повністю відокремленій зоні.
Мій старший за званням мав прийти,
але коли він з'явився, вигляд у нього був наче в мерця.
Він був геть білий.
У його очах не було нічого. Здавалося, що я бачу зомбі.
На ньому був комбінезон механіка,
щось на кшталт суцільного костюма чи боді.
І цей комбінезон був повністю мокрий.
І коли він прийшов, він не міг говорити.
У ту мить я подумала:
«Гаразд, керівництва у нас немає.
Усе лягає на мене».
Я на капітанському містку й кажу офіцерам:
«Дивіться, корабель уже нахилився на 20 градусів».
У них мала б загорітися тривожна лампочка в голові,
адже це їхня робота, і вони повинні знати, що сильніше крениться корабель,
то більше втрачається стійкість.
Вода вже підходила впритул до нас.
Те, що раніше здавалося таким далеким від рятувальних шлюпок,
тепер підбиралося все ближче й ближче до нас,
і я почала дедалі більше панікувати й боятися,
тож почала знімати все, що могла.
Людям доводилося хапатися за борти, щоб не зісковзнути в бік нахилу корабля.
Ніхто не казав нам, що робити,
і тоді Ніколас такий…
«Цей корабель тоне. Треба забиратися звідси».
Чекай. Її чоловік.
Тож ми відкрили шлюпку, а коли залізли
почали оглядати систему талів і двигуни.
І тут ми бачимо чоловіка, схожого на кухаря,
у рятувальному жилеті.
Він підходить і каже нам:
«Вам не можна нічого тут чіпати».
Він зачиняє люк.
МІСТОК: Гей, по одному. НІК: Зачекайте, що ви хочете сказати?
Я голосніше: «Це не має жодного сенсу.
Треба покинути цей корабель».
І нас уже починає потроху крити паніка.
Було абсолютно очевидно,
що справа не лише у відключенні електрики.
Пасажири перестали в це вірити
й почали телефонувати до поліції.
ПОЛІЦІЯ: Карабінери Гроссето.
ПАСАЖИР: Я щойно телефонував.
Корабель нахиляється дедалі більше. На борту багато дітей.
ПОЛІЦІЯ: Зберігаймо спокій, ми вживаємо заходів.
ПОЛІЦІЯ: Карабінери, слухаю.
ПАСАЖИРКА: Добрий вечір, я на кораблі.
На «Коста Конкордії».
ПОЛІЦІЯ: Так, сеньйоро, ми в курсі.
ПАСАЖИРКА: Корабель нахиляється все більше,
а нам нічого не кажуть.
У мене двоє маленьких дітей, і я, чесно кажучи, не знаю, що робити.
22:25 ЧЕРЕЗ 40 ХВИЛИН ПІСЛЯ ЗІТКНЕННЯ
МІСТОК: Берегова охорона Ліворно, «Коста Конкордія», кажіть.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА: Добрий вечір.
Скажіть, будь ласка, чи є у вас якісь проблеми на борту?
МІСТОК: Так.
Знеструмлення на борту, і ми перевіряємо ситуацію.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА: Потрібна допомога,
чи ви просто стоятимете біля острова Джильйо?
МІСТОК: Підтверджую, ми стоятимемо в цій зоні.
Вони говорили про знеструмлення, але не повідомляли реальний стан справ.
Ймовірно, капітан хотів «зняти з себе відповідальність»
за те, що відбувалося.
На мою думку, це було абсолютно неправильно.
Підходить якийсь кухар і каже:
«Знаєте що? Сталося щось серйозне,
і палубу C затоплює».
Коли він сказав, що палубу C затоплює, я забув про все інше.
Я побіг униз,
бо щоразу, як отримував гроші,
я ховав їх під ліжком.
Я був по вуха в боргах.
Я втягнув свою родину в проблеми.
Я щодня думав про те, що зберу достатньо грошей, щоб віддати всі борги.
Уся моя важка праця, усі мої заощадження
під моїм ліжком.
Тож я мусив забрати гроші,
які були в моїй каюті на палубі B.
ПАЛУБА B ПАЛУБА C
Я побачив начальника служби безпеки,
і він зупинив мене зі словами:
«Тобі не дозволено на палубу B».
Він сказав: «Нікому не дозволено перебувати в цій зоні».
Я відповів: «Але мені потрібно забрати дуже важливі речі».
Він сказав: «Немає нічого важливішого за твоє життя».
Він мав рацію.
Мені потрібно було дістатися до своєї шлюпки.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА: Можете надати останню інформацію?
МІСТОК:Так, берегова охорона, ми оцінюємо протікання.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА: У вас не лише знеструмлення, а й протікання?
МІСТОК: Так, у нас є протікання.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА: То яка саме допомога вам потрібна?
МІСТОК: Просимо надіслати буксир для допомоги.
Усі пасажири вже вдягнули рятувальні жилети.
БЕРЕГОВА ОХОРОНА: Чи є жертви?
І яка причина протікання?
МІСТОК: Жертв через протікання нема, жертв нема.
22:32 47 ХВИЛИН ПІСЛЯ ЗІТКНЕННЯ
На капітанському містку панує хаос.
Інші офіцери приголомшені. Вони не знають, що робити.
І в цей момент вони натискають кнопку загальної тривоги,
і лунають аварійні сигнали.
Раптом ми почули перший сигнал сирени.
У ту мить усі замовкли.
Ми почули один гудок, а потім другий.
І десь тоді я подумала:
«Ну ніфіга собі», це ж те, чого ми чекали весь вечір.
Це, напевно, була найжахливіша частина вечора:
сотні людей просто чубилися, намагаючись проштовхнутися
і йшли по головах, щоб дістатися до рятувальних плотів.
Гей!
Мене штовхали люди віку мого батька.
Пані та панове, увага, будь ласка.
Будь ласка, зберігайте спокій і прямуйте до місця збору на палубі 4.
На кораблі панує військове мислення.
Ієрархія важлива. Кожна людина має свою роль.
Чому їм знадобилося 45 хвилин, щоб оголосити загальну тривогу?
Думаю, капітан хотів подивитися, як розвиватиметься ситуація.
На мою думку, її мали оголосити не пізніше ніж за п'ять хвилин після удару.
Я спустився на четверту палубу,
щоб спробувати врятувати якомога більше людей
і керувати рятувальною операцією.
Корабель нахилився,
і моя мама почала спотикатися на підборах.
Вона дуже міцно тримала мене за руку,
і вона сказала: «Не відпускай мене».
У цю мить
ми, не кажучи ні слова,
поглянули одне на одного й зрозуміли, що маємо робити.
НІК: По одному, по одному.
ПАТТІ: Дітей візьміть, йдіть, йдіть. Ви, ви, ви.
І ми почали саджати людей у рятувальну шлюпку.
Ніколи не знаєш, яка ти насправді людина —
з тих, хто б'ється, чи з тих, хто тікає.
Ти ніколи не знаєш, чи будеш тією людиною,
яка просто стоятиме на місці,
чи почне діяти.
ПАТТІ: Ідіть, ідіть.
ПОЛІЦІЯ: Карабінери.
ПАСАЖИР: Ми поріжемо одне одного, як овець, пришліть когось!
Ведіть сюди дітей.
Шлюпки вміщують лише 150 людей,
тому треба стежити, щоб там було не більше ніж 150.
Стійте. Ми перекинемося.
Ми перекинемося. Стійте!
Стійте!
У шлюпці вже було досить багато людей, майже максимум у 150 осіб.
Люди пропонували гроші, щоб потрапити в шлюпку. Це було дуже сумно.
Один із них був дещо старшого віку,
і я такий: «О, Господи».
-Як вас звати? -Ніколас Тальяферро.
-Звідки? Ніколас? -Із Сан-Дієго, Каліфорнія.
Це дуже допомагає.
Я сиділа й чекала в рятувальній шлюпці.
У якусь мить люди захотіли назвати свої імена на камеру.
Ми Стів і Кеті з Порт-Гурона, Мічиган.
Ми Марі й Мелісса.
-Ми залишимося разом. -Ми чудово проводимо час.
Так, ми залишимося разом.
Це було так моторошно,
бо вони думали, що загинуть.
Ми були на високому боці корабля. Там десятки й десятки людей
набивалися в те, що по суті виглядало як якась металева бляшанка.
Зрештою настала й наша черга сісти в рятувальну шлюпку.
Спустімо вже цей рятувальний пліт у воду.
Усі на борту тільки й чекали почути цю команду.
Думаю, ми вже готові вирушати.
Я дивилася на людей у рятувальних шлюпках,
і вони були налякані.
Вони чекали сигналу залишити судно.
РЯТУВАЛЬНИЙ ЧОВЕН: Так, але чому вони не спускають шлюпки?
Ми чекали сигналу залишити судно.
Але він усе не надходив, і було незрозуміло чому.
І я помітила, що всі були в рятувальних жилетах,
а ми жодного не знайшли.
І я пам'ятаю, як Луїза подивилася на мою маму
й мовила: «Я не вмію плавати».
Вона була дуже налякана.
Мама сказала: «Мені треба в каюту.
Мені треба взяти Луїзин рятувальний жилет,
а ще я перевзуюся, бо більше не можу ходити».
А я кажу: «Ні.
Це найгірша ідея у світі.
Я ні за що в житті не повернуся до нашої каюти.
Вона на дві палуби нижче».
А вона сказала: «Ми підемо.
Якщо ти не хочеш іти з нами,
можеш просто почекати тут з Андреа».
22:56 71 ХВИЛИНА ПІСЛЯ ЗІТКНЕННЯ
МІСТОК: Капітане, як спустимо плоти,
оголосити, що ми покидаємо корабель?
КАПІТАН: Ми евакуюємо пасажирів на берег.
Це інше. Ми евакуюємо пасажирів на берег.
РЯТУВАЛЬНИЙ ЧОВЕН: Готують шлюпки?
РЯТУВАЛЬНИЙ ЧОВЕН: Так, спускаються. Я їх бачу.
Щойно я зайшла в рятувальну шлюпку,
подзвонила мамі
й спитала: «Де ти?»
Вона сказала, що теж от-от сяде в рятувальну шлюпку.
Ми спускаємося. Ми спускаємося.
Навіть на рятувальному човні нам не стало спокійніше.
Коли човен почав повільно спускатися до води,
ми взялися за руки й почали читати «Отче наш».
І ми повторювали його знову й знову, багато разів поспіль.
Ми пройдемо через це разом.
Ми бачили, що наша каюта,
яка була над рятувальними шлюпками,
тепер уже опинилася на одному рівні з водою.
Подивіться на цей крен. Хай йому грець!
О Боже, корабель тоне.
Шш! Не треба кричати про це, люди.
Якби я був там нагорі, я б обісрався.
Радий, що вибрався звідти.
Я побачила, як член екіпажу отримав дозвіл спустити рятувальну шлюпку,
і пам'ятаю, що подумала: «Слава Богу».
Ми нарешті були такі близькі до того, щоб покинути корабель.
На ту мить ми були на високому боці.
Я тримала Лайлу,
і за кілька секунд
відчуття, наче на американських гірках, коли все всередині обривається.
Стрімке падіння, сильний гуркіт, і все шкереберть.
Боже, тепер мені страшно!
Шлюпка нахилилася, і вісімдесят людей жбурнуло в один бік.
Купи людей просто врізалися одна в одну.
Ти опиняєшся в місиві тіл, серед криків і плачу.
Через нахил корабля
вони скинули рятувальний човен на борт самого судна.
Ми опинилися на тому боці шлюпки, який тепер був угорі,
і, по суті, трималися лише на власних ногах.
Я стікав кров'ю. Наші ноги були в крові.
Плач Лайли просто розривав Меган серце.
Я пам'ятаю, як закричала Джону: «Джоне, я не зможу втримати Лайлу».
І я передала Лайлу тобі.
Ситуація була надзвичайно небезпечною.
Я не знав, чи ця штука не полетить униз.
Бо ми були високо над водою.
Під нами в шлюпці точно були люди, яким була потрібна допомога,
але я…
Мене хвилював лише порятунок сім'ї.
Ми справді не знали, як нам вибратися з цієї штуки.
Тоді я почула власні слова:
«Ми помремо?»
КАПІТАН: Сюди, ходімо. Ходімо цим шляхом, хлопці.
Беріть рації і йдіть зі мною.
Ідіть тими сходами. Ідемо на зовнішню палубу.
МІСТОК: Залишити місток.
КАПІТАН: Я не казав залишати місток. Ідіть зі мною.
Я так і не почув наказу залишити судно.
Капітанові було важко віддати цей наказ,
бо коли капітан каже залишити судно, це означає, що судно втрачено.
Люди залишали корабель, але для мене
ситуація була дуже поганою. Я досі був на кораблі.
Мені було дуже страшно, бо я не вмію плавати.
Щоб влаштуватися в круїзну компанію,
треба пройти підготовку з плавання.
Але в інституті на мене надягли рятувальний жилет
і просто штовхнули в басейн.
Я тримався на воді, а за хвилину мене витягли з басейну
й сказали: «Навчання завершено».
Тож я не знаю, що робити.
Корабель ішов на дно дуже швидко.
Я загину.
А потім один із моїх колег побачив мене
зі сльозами на очах і сказав: «Іди зі мною».
Вода вже дісталася третьої палуби,
і він провів мене на четверту, на інший бік.
Я дістався іншого боку й сів у шлюпку.
Коли я відпливав, я бачив, що всередині ще багато людей.
Вони намагалися врятуватися.
Я не міг повірити, що це відбувається.
Я досі думав, що це сон.
Один друг, який працював зі мною,
сказав мені: «Гей, ти бачиш?
Капітан сидить у рятувальній шлюпці».
І це мене здивувало.
Чому капітан мав вибиратися раніше за мене?
Він нахиляється.
-Дивіться, крен збільшується! -Лише погляньте!
Корабель тонув, і ми нахилялися все більше й більше.
Ми не могли стояти,
тому перемістилися на бік корабля.
На цій високій частині корабля ми також бачили,
як одна рятувальна шлюпка намагалася спуститися на воду,
але через нахил судна
її почало крутити й перевертати,
і ми бачили, як людей викидало у воду.
Допоможіть мені!
На відкритому майданчику, де ми стояли,
були подвійні двері,
а за ними поперечний коридор,
і він був дуже широкий.
А з іншого боку були поручні,
але через те, що нас так сильно нахилило, пройти там ставало неможливо.
Нам треба було перебратися через цю прірву й дістатися до рятувальної шлюпки,
або принаймні стрибнути у воду.
Я крикнула всім членам екіпажу,
що ми перекидатимемо людей на інший бік,
щоб вони могли вхопитися за поручень
і спуститися на той бік корабля,
який був ближче до води.
Я стою з одного боку. На іншому боці стоїть чоловік,
і ми беремо людей під руки й просто перекидаємо їх.
Після того як нам вдалося переправити всіх,
нас залишилося п'ятеро, і ми опинилися в пастці.
Корабель нахилився так сильно, що це вже була справжня шахта ліфта.
Ми ніяк не могли перебратися на інший бік.
У цю мить усе навколо стало моторошно тихим,
і було відчуття, ніби нас покинули на безлюдному острові.
Треба вибратися з рятувального човна.
Неподалік від нас був відкритий люк,
і було ясно, що саме через нього можна вибратися.
Ті з нас, хто не опинився внизу купи,
почали пробувати вилізти через той люк.
Один за одним ми вибиралися назовні.
А коли ми вже були нагорі шлюпки, треба було перебратися на круїзний лайнер,
який тепер був над нами, і ми…
Там була щілина, яку треба було подолати.
Нам довелося зробити живий ланцюг,
але я ніяк не міг вилізти
з Лайлою на руках.
Довелося передати Лайлу незнайомцю.
У темряві, над Середземним морем.
Один неправильний рух — і ти падаєш у воду,
а хто знає, як далеко вона була під нами в ту мить.
Я завжди боявся висоти.
Тож сама думка, що мені доведеться дертися вгору бортом корабля
на висоті шести поверхів, у темряві над Середземним морем, просто шалена.
Але для нас це був єдиний спосіб вибратися.
Потім нам довелося повернутися на корабель,
який у темряві здавався чорною плямою.
Перша наша думка: «Чи є ще одна рятувальна шлюпка?»
Але дуже швидко стало очевидно, що рятувальних шлюпок уже не залишилося.
Я казала Джону: «Стрибаймо у воду. Ми виживемо».
Ми почали серйозно обговорювати, що це насправді означатиме.
Висоту стрибка.
Чи переживе Лайла цей стрибок?
Чи зможемо ми плисти з Лайлою за такої температури води?
Ми зважували шанси вижити у воді
в порівнянні з шансами на кораблі.
Саме тоді до нас почало доходити, що ми можемо так і не вибратися з корабля.
Як християн нас вчать не торгуватися з Богом.
Але саме такий хід думки.
І я сказав: «Боже, тільки виведи мене з цього корабля,
і я… покажу Лайлі, хто такий Ісус. Я виховаю цю дитину правильно.
Але Ти мусиш нас вивести».
Корабель був дуже сильно нахилений, а ми опинилися на верхньому боці.
Потім я побачила когось, схожого на члена екіпажу. Він був у білому.
Він справляв враження офіційної особи, наче був у формі. І…
Він подивився на Лайлу. Подивився на нас.
Сказав: «Спускайтеся на цей рівень з іншого боку.
Вам, найімовірніше, доведеться плисти.
Там у вас буде найбільше шансів вижити».
Я подивився в бік носа
й побачив групку пасажирів, які стояли нерухомо.
І я подумав: «Вони в біді?»
«Чому вони не приєдналися до нас?»
Коли я йшов до цієї групки,
було дуже важко відрізнити стіну від підлоги,
тож на ту мить я був змушений іти по стінах.
Спершу я ногою перевіряв, чи витримають двері мою вагу.
Але, на жаль, одні з дверей відчинилися, як люк.
Я впав у непроглядну темряву
й знепритомнів.
ОСТРІВ ДЖИЛЬЙО
Ми дісталися острова,
і що нам тепер робити?
Куди йти?
Ніхто нікому не давав жодних вказівок.
У якийсь момент я закричала:
«Є тут хтось, хто може нам допомогти?»
І я ледь розчула, як хтось сказав: «Ідіть до церкви!»
Найперше, що я зробила, — подзвонила мамі,
але телефон уже не дзвонив.
Вона сказала, що була в шлюпці, тож має бути десь тут.
Ми почали шукати її та Луїзу.
На острові було дуже людно,
і знайти когось здавалося неможливим.
Ми заходили в кожну крамницю.
Ми заходили до церкви.
Екіпаж досі нічого не знає, а корабель і далі тоне.
Вони не знають, чи залишився хтось там.
Ми знайшли невеличкий закуток у церкві.
Усі були дуже стривожені, налякані й змерзлі.
Я пішов і знайшов для нас термоковдри.
Я спромігся принести їх до церкви.
Я досі пам'ятаю, як люди вигукували імена своїх рідних, і відповіді не було.
Джуді!
Стіве!
Кеті!
Ми всюди шукали маму,
та зрештою я просто стала біля людей,
які дивилися на корабель,
бо подумала: можливо, її шлюпка ще не прибула.
Ішов час,
і ми помітили, що корабель нахиляється ще більше.
Це просто як сцена з «Титаніка». Один в один.
Бачити це з того ракурсу було дуже страшно.
Так, було видно, як люди на кораблі махали руками.
Як вони благали про допомогу.
На це було жахливо дивитися.
Навіть знаючи, що ти в безпеці, люди досі залишалися на кораблі в пастці.
Ми побачили відкритий коридор
крізь корабель до поручнів на протилежному боці,
і це був очевидний шлях, щоб дістатися на інший бік.
Той поперечний коридор фактично перетворився на гірку завдовжки 61 метр.
Тож ми знали: щойно ми сядемо, вже не зможемо знову стати на ноги.
Корабель і далі так сильно хитало, що кожні пів градуса нахилу
черговий предмет меблів з гуркотом летів коридором униз.
Лайла досі була пристебнута до мене, і я притис її до грудей
і просто з’їхав вниз.
Ти дуже незграбно котишся,
летиш на спині вниз цим поперечним проходом.
Навколо нас меблі й різні речі. Швидкість близько 32 км/год.
Пам'ятаю різкий поштовх. Лайла вдарилася головою.
Боже, вона так сильно вдарилася головою.
«З нею все добре?»
Я був упевнений, що вона це не переживе.
Я пам'ятаю, як він сказав мені, коли ми з'їхали донизу з гірки,
майже як на сповіді:
«Лайла дуже сильно вдарилася головою».
І я пам'ятаю біль на його обличчі.
Моя реакція була перевірити, як вона.
Вона плакала,
і я подумала: «З нею все гаразд. Рухаймося далі».
Коли я отямився,
я швидко оглянув себе
й зрозумів, що в мене зламана нога.
Озирнувшись навколо, я зрозумів, що перебуваю в ресторані.
Я почав кричати: «Допоможіть, допоможіть, допоможіть!»
Та, вочевидь, мене ніхто не чув.
Поруч зі мною була сковорідка.
Я схопив її й почав бити нею об підлогу.
Поки ми застрягли біля цих дверей,
на п'ятій палубі я чую стукіт.
І це був не якийсь механічний стукіт.
Здавалося, ніби люди
намагалися дати нам знати, де вони.
Та шансів не було. Ми не могли до них дістатися.
Коли ми добралися до нижнього боку, ми побачили воду.
Нарешті ми так близько.
Ми намагалися докричатися до хоч якоїсь рятувальної шлюпки.
Я побачила рятувальну шлюпку, у якій були люди.
Я зустрілася поглядом із жінкою, і ми якусь мить дивилися одна одній в очі.
Я підняла Лайлу й сказала: «Bambino», тобто: «Візьміть мою дитину».
А вона просто… похитала головою.
Думаю, вона хотіла допомогти, але не могла.
На той момент я був повністю зламаний психологічно.
У думках я багато молився.
Але раптом ми помітили, що кілька рятувальних шлюпок були порожні
й ніби трималися поблизу корабля.
Ми побачили ознаки життя.
Ми одразу почали діяти,
подумавши: «То рятувальні шлюпки повертаються по інших людей?»
І коли нам таки вдалося привернути увагу капітана рятувальної шлюпки,
він намагався підійти до отвору, біля якого ми стояли.
Здавалося, що ми чекали на тій палубі цілу вічність.
Увесь цей час
корабель повільно кренився все сильніше й сильніше.
Нам здавалося, що кожна хвилина може бути останньою.
Рятувальні шлюпки були на 3–4,5 метра нижче нас.
Океан був неспокійним,
тож шлюпка ніби билася об круїзний лайнер.
Тому навіть перебратися в рятувальну шлюпку було небезпечно.
Але якимось чином ми залізли в неї.
Ми відчули таке полегшення.
Ми відпливли з-під нього.
Тобто коли дивишся вгору через отвір шлюпки,
неба взагалі не видно.
Усе небо закривав борт круїзного лайнера.
Лайла заспокоїлася.
Я пам'ятаю, як тримала її на руках і сподівалася, що з нею все гаразд,
що нічого поганого не сталося.
Я точно відчувала, що я зовсім сама. Ніхто не прийде нас рятувати.
Потім ми почули, як над нами пролітають гелікоптери.
Але корабель накривав нас, як парасоля.
Вони нас не бачать.
Я не могла спуститися до рівня води. Не могла повернутися всередину.
На той момент ми тонули.
І саме тоді
перед моїми очима почала прокручуватися стрічка спогадів із мого життя.
Я пам'ятаю, як мій тато казав,
що діти не повинні помирати раніше за батьків.
Саме в ту мить у мені прокинулася жага боротися.
Я маю зрозуміти, як вижити.
Тоді я подумала: «Як вони можуть нас побачити?»
І тут я згадала, що в мене в кишені є ліхтарик.
Я не знаю азбуки Морзе,
але почала блимати ліхтариком у бік шлюпки попереду нас.
Рятувальний India Mike Alpha.
Говоріть, India Mike Alpha.
Ми отримали сигнал від когось. Ми йдемо їм на допомогу.
Добре, чудово.
А потім раптом цей чоловік спускається згори, як Джеймс Бонд.
Нас затягують у гелікоптер,
і по черзі вони спускалися назад, щоб забрати ще чотирьох.
Добре, Браво. Прийняли трьох людей у задовільному стані.
Їх доправлять до аеропорту Гроссето,
де на них уже чекають для надання першої медичної допомоги.
Коли я відлітала,
я бачила, що все, що я любила,
і все, що було моєю реальністю, зникло.
Але я була жива.
РИМ
Був пізній вечір п'ятниці.
Моя стрічка розривалася від публікацій пасажирів якогось круїзного лайнера,
який перебував поблизу острова Джильйо.
Я знала, що єдиний спосіб зрозуміти, що там відбувається, — поїхати туди.
Переповнений лайнер сів на мілину й перекинувся набік.
Пасажири описували побачене як сцени з «Титаніку».
До 70 людей можуть вважатися зниклими безвісти.
Я прибула на Джильйо наступного дня, приблизно о 6:30 ранку.
СУБОТА, 14 СІЧНЯ
Я ніколи не забуду, як побачила «Косту Конкордію».
Було неможливо відірвати погляд від цієї гігантської кам'яної брили,
що стирчала з-під її днища.
Моя робота — пояснити, як узагалі таке могло статися.
Минулої ночі італійський лайнер сів на мілину біля узбережжя Тоскани.
Відверто, ви думаєте про це щоразу, коли сідаєте в літак
або на лайнер. Що буде, якщо щось піде не так?
Що ж, це сталося.
Зараз судно перебуває на дуже мілкій воді, але через його розміри
та те, як саме воно розташоване в цій скелястій зоні,
там працюють десятки водолазів берегової охорони,
які зараз обстежують периметр і внутрішні приміщення судна,
щоб з'ясувати, чи є там ще люди.
Я водолаз пожежної служби…
ФРАНЧЕСКО БОАРІЯ ВОДОЛАЗ
…який спеціалізується на зануреннях у печери.
Два окремі занурення по 40 хвилин. Загальна тривалість операції дві години.
Це був день народження моєї мами,
і я думала, що мала б бути в ресторані
й співати їй «З днем народження»,
але натомість я на острові Джильйо,
сиджу на землі
й лише думаю: «Де вона?»
І я запитувала себе: «Чи побачу я її ще колись?»
Час минав, вода була холодною, — це ж січень, —
шанси вижити для будь-кого після перших 24 годин
очевидно, зменшуються.
Добре.
Від'єднати.
Гаразд!
Страх був величезний,
бо існувала реальна небезпека опинитися на дні моря
всередині цього гігантського судна й самому стати жертвою.
Усе незакріплене перетворювалося на перешкоду.
Були дроти.
Були гострі краї.
І все це, звісно, становило ризик для водолаза.
НЕДІЛЯ, 15 СІЧНЯ
Нарешті настав світанок, а з ним прийшло й світло.
Я все ще перебував у цьому ресторані.
Години минають, приходить переохолодження.
Якби довелося провести ще ніч у таких умовах, чесно кажучи,
я не був певен, що доживу до ранку.
Я почав думати,
якщо мені вдасться вибратися з цієї ситуації…
то я подумаю про створення сім'ї.
Можливо, саме цього мені й бракувало в житті.
Ми не спали вже 48 годин.
Двері мікроавтобуса відчиняються,
і мій начальник каже: «Треба врятувати ще одну людину. Їдьмо».
Менеджера готелю Манріко Джампедроні
востаннє бачили свідки,
коли він намагався рятувати людей у гостьовій зоні корабля.
Мої колеги обійшли весь корабель…
шукаючи тих, хто вижив.
«Ми пожежна служба! Пожежна служба!
Тут хтось є?
Є тут хтось? Хтось мене чує?»
І в якийсь момент
надійшла відповідь.
Добре, заспокойтеся. Не поспішайте.
Ми протиснулися в самі надра тунелю,
тому природного освітлення там не було.
Світло туди не доходило.
Ми були ніби в печері.
Добре. Повільно.
Повільно. Все добре.
Повільно.
Отак!
І тоді я побачив особу, яку ми шукали.
«Привіт, як вас звати? Як вас звати?» — запитую я.
І він відповідає: «Манріко.
Манріко Джампедроні».
Він каже мені: «Привіт, я Франческо…
один із ваших рятувальників».
Він каже мені: «Вже не хвилюйтеся.
Ми вас витягнемо».
Минуло 13 років, а я досі плачу.
Неймовірно.
У катастрофах завжди є місце чомусь схожому на диво.
Цього разу це був заблокований член екіпажу,
якого знайшли рятувальники, що обходили каюти й обстукували корпус.
Два дні в пастці зі зламаною ногою.
Ви думали, що можете не вижити?
Так, коли я був сам у ресторані, так.
Після шоку, паніки та хаосу —
сльози полегшення.
Танцівницю Роуз Меткалф однією з останніх, кого врятували з потопаючого судна.
Інші, включаючи Ніка Таллі і його друзів, також у безпеці.
Італійські родини передавали мені своїх дітей
зі словами: «Заберіть мою дитину. Посадіть її в човен».
І довелося чекати понад півтори години, перш ніж ми змогли сісти в той човен.
Мені довелося чекати два роки.
Тіло моєї мами знайшли одним із останніх.
Те, що її тіло знайшли,
аж ніяк не принесло мені полегшення.
«Коста Конкордія» ніби обірвала моє життя.
Мама була моїм світом,
а я — її.
Як звати цю прекрасну дитину?
Цю дівчинку звати Стефанія.
Чия це дитина?
Капітан круїзного лайнера, який сів на мілину тут,
біля узбережжя Тоскани, був затриманий італійською владою.
Ведеться розслідування за ненавмисне вбивство й залишення судна.
Це два дуже серйозні правопорушення в морському праві.
Тієї ночі загинуло 32 людини, включаючи п'ятирічну дитину.
У перші дні після аварії
піар-служба «Кости» була фактично єдиним джерелом інформації,
і було цілком очевидно, що вони вже вирішили, чия це провина.
Пошук винних перейшов на новий рівень:
власники судна заявляють, що винен їхній капітан.
Ми вважаємо, що причиною цього стала людська помилка.
Капітан не дотримувався затвердженого маршруту.
Один з найдраматичніших моментів цієї історії
стався 17 січня.
Місцевий журналіст знайшов флешку у своєму незачиненому автомобілі.
На цій флешці був запис перехопленої розмови
між береговою охороною в Ліворно та капітаном Скеттіно,
що відбулася вже після того, як Скеттіно сказав, що залишив судно.
БО: Що ви робите, капітане?
СКЕТТІНО: Я тут, щоб координувати порятунок.
БО: Координуйте порятунок із борту судна. Ви відмовляєтеся?
СКЕТТІНО: Ні, я не відмовляюся.
БО: Ви відмовляєтеся піднятися на борт?
Скажіть, чому ви не підніметеся на борт?
Варто лише раз почути, як цей командир наказує капітану Скеттіно повернутися,
розчути не вийде.
БО: Поверніться на борт. Це наказ!
Не треба жодних інших оцінок.
Ви оголосили про залишення судна. Тепер командую я!
Повертайтеся на борт!
Це ясно? Ви мене не чуєте?
СКЕТТІНО: Я повертаюся на борт. БО: Ідіть!
Результатом цього
стало те, що весь світ знав капітана Скеттіно як Капітана Боягуза.
Дозвольте пройти.
Італійський капітан Франческо Скеттіно крокує сьогодні вранці до суду
з тією ж зухвалістю, яку він демонстрував на борту корабля.
Капітан Скеттіно прибув сьогодні до суду,
за звинуваченням у ненавмисних убивствах, спричиненні морської катастрофи
та нанесенні тілесних ушкоджень 150 людям.
Судовий процес тривав кілька років,
і проходив він у будівлі театру в місті Гроссето.
І я ходила на кожне судове засідання.
Сторона обвинувачення поклала провину за катастрофу
виключно на капітана Скеттіно.
Зазначається, він виявив грубу недбалість у керуванні судном,
але капітан відкидає всі звинувачення
й наполягає на тому, що інші також мають розділити з ним відповідальність.
Уся увага була прикута до капітана Скеттіно,
але одне з головних питань, яке хвилювало багатьох із нас,
чи не була причиною якась технічна несправність.
Невдовзі після аварії знайшли «чорну скриньку»,
але вона була несправна,
і тому певний час здавалося, що не буде жодної можливості з'ясувати,
що насправді відбувалося на містку в ніч катастрофи.
У 2012 році я був молодим науковцем-айтівцем.
Мені передали стопку дисків із «Кости Конкордії».
Двоє експертів уже намагалися вилучити дані,
і в обох нічого не вийшло.
Тож я став просто одержимий цим.
Я створив програмне забезпечення, яке відтворює все, що сталося тієї ночі.
КАПІТАН: У що ми вдарилися?
ГІ: Ми геть втратили електроживлення.
Аварійний генератор «Кости Конкордії» тієї ночі був несправним.
Зокрема, він кілька разів вмикався і вимикався
й ніяк не міг під'єднатися до аварійних ліній електроживлення…
АВАРІЙНИЙ ГЕНЕРАТОР ПАЛУБА 11
…і забезпечити живленням аварійні пристрої.
Неможливо достеменно знати, як саме загинули люди на кораблі,
але ми знаємо, що щонайменше дві рятувальні шлюпки
на верхньому борту судна не змогли спустити
через відмову аварійного генератора,
і ми знаємо, що цим людям довелося залишити їх
і шукати шлях до інших шлюпок на тій самій, четвертій, палубі.
Ми також знаємо, що
через несправність аварійного генератора
не працювали ліфти.
КАПІТАН: Три п'ять нуль.
СТЕРНОВИЙ: Три чотири нуль.
КАПІТАН: Три п'ять нуль. Правий.
СТЕРНОВИЙ: Добре.
Коли я запустив свою програму, щоб синхронізувати всі ці дані,
на мене чекав сюрприз.
Безпосередньо перед аварією
ми виявили невідповідність між наказами, які отримував стерновий,
і тим, що він робив.
КАПІТАН: Ліво на борт.
МІСТОК: Право на борт. СТЕРНОВИЙ: Право.
КАПІТАН: Ліво на борт.
Ми чуємо, як Скеттіно віддає накази.
А стерновий протягом 13 секунд робить рівно протилежне.
Пізніше незалежне дослідження
професора Бруно Нері та Паоло Нері з Пізанського університету
показало, що якби накази Скеттіно було виконано правильно,
зіткнення було б незначним або його не сталося б зовсім.
На початку 2000-х років круїзна індустрія стрімко розвивалася,
а італійська компанія «Коста» переживала труднощі.
Вона не могла конкурувати. Єдиним способом вижити на цьому ринку
було поглинення американською корпорацією.
Із розширенням «Кости» довелося набирати персонал
і намагатися навчати його якомога швидше та ефективніше.
Важливо зазначити, що сам капітан Скеттіно
писав у «Косту» й висловлював занепокоєння,
що людей надто швидко підвищують, що вони не проходять належної підготовки
й не відповідають рівню, який він хотів бачити на своєму судні.
Про стернового ми знаємо, що його дуже швидко підвищили,
і здається очевидним, що в критичний момент,
коли від нього особливо вимагалося розуміти накази капітана Скеттіно,
існував мовний бар'єр, і, ймовірно,
він просто не зрозумів, що саме наказав йому капітан.
11 ЛЮТОГО 2015 РОКУ ДЕНЬ ВИНЕСЕННЯ ВИРОКУ
Іменем італійського народу
суд визнає Франческо Скеттіно
винним у злочинах, які йому інкримінуються.
Остаточний вирок: 16 років ув'язнення та один місяць арешту.
Сьогодні капітана «Кости Конкордії»
визнано винним у ненавмисному вбивстві та залишенні судна.
Його засуджено до 16 років.
Costa Cruises сплатила мільйон євро штрафу.
Компанія не постала перед кримінальним судом.
Ще п'ять її працівників визнано винними в ненавмисному вбивстві та кораблетрощі,
зокрема Джампедроні. Ніхто не сидів.
Я більше ніколи не працюватиму в круїзній індустрії.
І я молюся, щоб нікому не довелося таке пережити.
Усі свої гроші
я втратив.
Але я зрозумів, що життя важливіше за гроші.
Тож щоранку, коли прокидаюся,
найперше, що я роблю, —
кажу: «Дякую».
Я багато чого навчився.
Тепер я вмію плавати.
Хочеш ще раз заспівати? Добре, ану.
Два, три…
Коли ми повернулися додому, я був повністю зламаний.
Мені діагностували ПТСР. У мене були панічні атаки. Мучили кошмари.
Ми хвилювалися за Лайлу
після всього, що вона пережила і фізично, і емоційно.
Ми спостерігали за нею кілька тижнів, щоб переконатися, що все гаразд.
О, поглянь на цей язичок.
Які ще кумедні гримаси ти вмієш робити?
Я бачив, що це зробило зі мною, але це однорічна невербальна дитина.
Пам'ятаю, ми спілкувалися з психологами та спеціалістами.
Побачимося! Бувай! Гарно проведи час!
-Па-па! -Па-па!
Але в результаті вона мала абсолютно нормальне дитинство.
Ми часто про це говоримо.
Мовляв, чому Бог вирішив урятувати нас тієї ночі?
Чому ми тут?
Що ми маємо зробити з часом, який Він нам подарував?
У Лайли своє життя — прекрасне життя, яке вона прожила.
І Божою милістю ми вижили.
Джоне, вона вижила завдяки тобі.
Тієї ночі я боровся з усіх сил,
щоб урятувати їх.
Були миті, коли я не вірив, що ми виберемося.
Але я радий, що нам це вдалося.
Коли я озираюся назад, на останні десять років,
на життя, яке ми змогли прожити, я відчуваю таку вдячність.
Лайла — 15-тирічна всебічно розвинена, врівноважена, неймовірна дівчина.
І вона найпрекрасніша балерина.
У неї є подарована Богом пристрасть до танцю.
Вона просто чудова молода жінка. Перед нею відкритий увесь світ.
І вона неодмінно залишить у ньому слід
завдяки тому, що тієї ночі змогла врятуватися.
Невдовзі після повернення ми дізналися,
що Меган вагітна.
Уявіть, вона вже була вагітна тієї ночі, коли ми боролися за своє життя.
Одним із найбільших дарів, які я отримувала, стала ця вагітність.
Найсмішніше те, що на УЗД, коли визначали термін вагітності,
датою зачаття виявилася ніч катастрофи круїзного лайнера.
І ми такі: «Запевняємо вас, це точно сталося не тоді», але…
Тепер ви знаєте, чому я був без сорочки.
Переклад субтитрів: Людмила Речич