Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
TENTO PŘÍBĚH BY SE MOHL ODEHRÁT V ROCE 2030
NEBO V ROCE 1984,
V ROCE 506 I V ROCE 2000.
PŘED DESETI LETY NEBO ZA PÁR DNÍ…
KDO VÍ…
MOŽNÁ SE ODEHRÁVÁ PRÁVĚ TEĎ.
To je úleva!
Matka příroda je moudrá,
když zařídila, aby něco tak obyčejného, jako je vylučování,
bylo tak příjemné.
Skoro si až říkám, že by ten mýtus o Bohu mohl být pravdivý.
Každopádně…
Kde jsme to byli?
O čem jsme mluvili?
Chtěl jsem vám říct něco velmi důležitého.
O čem jsme to mluvili?
My jsme spolu nemluvili.
Mluvil jste vy, já ne.
A co jsem říkal?
Nevím. Já vás taky neposlouchal.
Vystačil jste si sám.
A proč jste mě neposlouchal?
Protože jste lhář.
Já vás poslouchat nebudu. Už vás neposlouchám dva dny.
Nedělejte, že si čtete, já vím, že nic nevidíte.
Tohle je velký park a je tu spousta lidí.
- Děti, stánkaři, prodavači… - Dobrá.
Proč neobtěžujete je?
Já už s vámi mluvit nebudu.
Povídejte si radši s tím stromem.
To je kandelábr.
Pořád lžete.
Mluvíte a mluvíte, ale jsou to samé lži.
Žádám vás, abyste svá obvinění doložil, pane.
Dobrá. Jistě.
Uvedu příklad.
Je snad pravda, že jste
bývalý důstojník Armády za osvobození Rwandy?
Jistěže ne.
A taky se nejmenujete Mobutu. Že ne?
Jistěže ne.
Tady to máte. Lhal jste mi.
Nelhal jsem vám.
Říká se tomu tajná identita.
Cože? Co to znamená?
V mojí branži musíte mít tajnou identitu.
Víc vám prozradit nemohu.
Takže vy jste špión?
Jen říkám, že se jmenuji Mobutu
a jsem příslušník Armády pro osvobození Rwandy.
To vám dali ale blbou identitu.
Copak jsem jim to neříkal?
Říkal.
Jak se může 86letý Polák jmenovat Mobutu z Rwandy?
„Smůla. Budeš Mobutu.
Co naděláš? Tak už to chodí.“
To je holt moje práce.
A prosím vás, už se mě na nic neptejte.
Ale je to dost zvláštní, ne?
Proč si pro takovou práci vybrali starce?
Tak vy máte otázky?
Já taky.
Asi před rokem
jsem stál frontu v bance.
Najednou ke mně přišel chlap
a zeptal se, jestli chci být tajný agent.
Ne!
Ale dává to smysl.
Říkají si:
„Je to starý pán. Nikdo si ho nevšimne.
Může se pohybovat jako duch a získávat informace.“
To je pravda.
Ale moje tajná identita stojí vážně za prd.
- No… - Ale prosím vás…
Už se mě na nic neptejte.
Doopravdy. Nejsem oprávněn odpovídat.
Dali mi i krycí jméno.
Abel.
Abel?
Abel Goldfarb.
A jak se jmenujete doopravdy?
Samuel Goldfarb.
- Dali vám stejné příjmení. - Já vím. Jsou to blbci.
Co nadělám, každý se musí nějak živit.
Ano, to říkám také.
Ale povězte mi.
Předal jste jim někdy nějaké informace?
Celé dny tu vysedávám
s chlápkem, co nepozná kandelábr od stromu.
O čem bych je asi informoval? Žertujete? Samozřejmě že ne.
Musím se zeptat, jak jsou na tom špióni se zdravotním pojištěním.
Protože mi řekli…
- Do prdele! - Co?
Ale do prdele! Zase jsem vám na to skočil.
Přísahal jsem, že si dám pozor, ale zase jste mě dostal.
„Jmenuju se Abel Goldfarb.“
„Zdravotní pojištění pro špiony.“
Nechápu, že jste mě zase oblafl.
Neříkejte, že se vám to nelíbilo.
Takový skvělý příběh.
- Dlouhý, zamotaný, přesvědčivý. - Vůbec ne!
A my dva jsme domluvili.
Už mi nic nenakukáte. Koukejte zmizet.
To je moje místo, já tu byl první.
- Vaše místo? - Ano.
Vaše místo? A máte to písemně?
Uvidíme, jestli je vaše.
Chcete to písemně? Tak prosím.
- Umíte číst z ruky? - Prosím vás.
Jen si počtěte z pravačky. Něco se naboxovala.
Tohle místo jsem našel před třemi lety.
Tiché a klidné místečko.
A před týdnem jste přišel vy a přivádíte mě k šílenství.
Zmizte, než napočítám do tří. Nebo vás praštím.
To by si zasloužilo krátkou debatu.
Zvon se rozezněl!
- Pane… - Boxeři vstupují do ringu!
Jak mě chcete praštit, když nic nevidíte?
Že vám není hanba.
Vám bude hanba, až s vámi skončím.
Při vší úctě
máte depresivní osobnost a chováte se hrozně.
Přichází šampion!
Poslyšte, pane, nehýbejte se.
Nehýbejte se, možná jste si něco zlomil.
Ještě nikdy jsem neupadl.
To nic není.
Já padám každé ráno.
Vstanu, dám si kafe, a už padám.
Koloběh života, viďte?
Ve dvou letech se postavíte a začnete chodit,
v mžiku je vám 86 a zase padáte.
Můžete zvednout hlavu? Ukažte.
Skvěle. To je dobré znamení.
Teď zkontrolujeme pánev.
Tak se na to podíváme. Ukažte.
Pokud se vám tato masáž líbí, měl byste vědět, že jsem nezadaný.
Ruce pryč!
Žádný strach.
Máte-li něco zlomeného, nic to není.
Já mám kyčle jako z porcelánu.
Loni jsem si kyčel zlomil dvakrát.
Taky jsem jednou na chvíli umřel.
Na šest minut.
- To není moc. - Dělali mi bypass a bum!
Museli mě nastartovat kabelama jako auťák.
Můžete pohnout rukama? Zkusíte to?
Výborně!
Jste v pořádku.
Teď si tu pár minut poležte a odpočiňte si.
Člověk si nejvíc odpočine u vtipů.
Nejlepší byl Verdaguer, vzpomínáte si na něj?
Co je to zase za kraviny?
- A co? - Co?
Že jste byl mrtvý.
- To je hloupost. - Není.
- Je to naprostá pravda. - Ale prosím vás.
Ukažte, pomůžu vám.
Ne, zvládnu to sám!
No dobrá, tak pojďte.
A je to. Pěkně jste to zvládl sám.
- Kam jdete? - Pryč od vás.
Už mi ty vaše lži lezou krkem.
To nejsou lži.
Jsou to…
úpravy.
Pravda mi někdy nesedí. Je mi moc těsná.
Tak ji někde zaberu a jinde popustím,
než mi padne jako ulitá.
Pravda? Prosím vás.
Pravda je loňský trojitý bypass.
Důchod, který mi chodí sedmého, ale do osmého je pryč.
A že si kupuju v pekárně včerejší chleba,
to je pravda.
Říkám jim, že ho mám pro holuby.
Ale ten holub jsem já.
Byl jsem šest minut mrtvý, taková je pravda.
A od té doby mám novou strategii.
Úpravy.
Ráno jsem vyprávěl zelináři, že jsem poslední comechingón.
Poslouchal mě.
A já si zavzpomínal na staré časy v La Pampa,
na nájezdy.
Jak můj děda bojoval proti generálu Rocovi.
A byl jsem nadšený!
Celých 86 let jsem žil jeden život.
Proč bych nemohl prožít sto dalších v příštích pěti letech?
Mám otázku.
K té pekárně. V kolik má člověk přijít…
Kašlete na pekárnu.
- Uniká vám podstata. - Kdepak, nic mi neuniká.
Podstata je, že jste naprostý cvok.
Nestraší vám jenom ve věži, ale v celým věžáku.
To mám ale štěstí!
- Odborník na duševní zdraví. - Ano, pane.
Měl bych vás seznámit se svou dcerou Claritou.
Taky je odbornice.
Chce mě zavřít do blázince.
- Podívejte, co napsala. - To si poslechnu.
„Žije mimo realitu.“
- Tím myslí mě. - Jistě.
„Potřebuje dohled.“
To napsala mému terapeutovi doktoru Engelsovi.
Problém je, že já terapeuta nemám,
já jsem doktor Engels.
Dal jsem jí adresu pekárny, myslí si, že je to nemocnice.
A ona chce zavřít do blázince mě.
Říkáte mi, že jsem blázen,
ale co vy?
Kolik času vám zbývá?
Pět minut? Pět měsíců? Pět let?
A chcete je strávit tak, že budete sedět a zírat před sebe?
Čas od času pocítíte vzrušení, když sebou švihnete na zem?
Ne, pane.
Musíte si život okořenit. Musíte věci rozhýbat!
Tak počkat.
Vy mi chcete říkat, jak mám žít?
- Cože? - Já mám práci.
Na rozdíl od vás!
Pořád jsem součástí pracovní síly.
Kdepak, mluvíte s Antoniem Cardosem,
domovníkem budovy na San Juan 158.
V červenci tam budu 52 let.
Jenom kotel je tam déle než já.
Kotel, co váží 853 kilo.
A kdo ví jako jediný, jak funguje?
Přece já.
Říkáte, že si mám život okořenit.
Panečku. Poslyšte.
Já žádné koření nepotřebuju.
Měl jsem jít do důchodu před 20 lety.
- A? - Ale nešel jsem.
Pořád pracuju.
Ano, je sice pravda…
Že jsem dva roky nedostal přidáno.
Ale dostávám velice štědré spropitné.
Ano. A teď
dělám noční směny a nikdo mě nevidí.
Na denní směně se střídá spousta vrátných.
Viděl jsem, jak je všechny vyrazili.
A mě ne, já jsem tam pořád.
Moudrý neviditelný stařec.
Kdepak, vy jste mrtvý muž, jste duch.
Dva roky vám nepřidali.
- Jak se můžete nechat takhle okrádat? - Ne, pane, mě nikdo neokrádá.
Ani v práci, ani jinde. Abyste věděl, mám ochranu.
Přesně tak.
Ten kluk, co mě tu odpoledne vyzvedává.
- Kdo? - Jmenuje se Rodrigo. To je jedno.
Každý den mu dávám 1 000 pesos
a on mě doprovází domů.
Aby mě nikdo neokradl. Chrání mě.
Před kým?
Hlavně před sebou.
Ale také před nebezpečím ulice.
Jste první zbabělý duch, jakého jsem kdy potkal.
A to mi říkáte vy, Mobutu. Ale no tak!
Proč vás vůbec poslouchám?
Mě lidi pořád vidí.
- Nutím je k tomu. - Ale prosím vás.
Když mě odvezli do nemocnice,
ještě mě ani nenaložili do sanitky,
a šest sousedů volalo domácímu,
jestli je můj byt k pronájmu.
Ale já se vrátil.
A víte, co dělám teď?
Každý den v pět ráno
zvoním na všech šest sousedů
a křičím: „Vstávejte, mrchožrouti!
Byt 4B není k pronájmu ani na prodej!“
Pak zpívám „Internacionálu“ a křičím nadávky.
Šílený stařík.
- Kdo? - Vy! Myslíte si, že vás vidí.
- Nevidí vás. - Ne?
Možná vás slyší, ale nevidí.
Oba jsme duchové.
Nikdo nechce vidět váš vrásčitý obličej.
A můj taky ne.
Ale já pomáhám.
Jste zrádce svého lidu.
Lidé jako vy dávají stáří špatné jméno, rozumíte?
Poslyšte.
- Já vám něco řeknu… - Pane Cardoso!
- Ano? - Cardoso!
- Ano! - Cardoso!
Jsem Antonio Cardoso. Kdo jste vy?
Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts z 12H. Zdravíčko!
Aha, pan Menéndez Roberts.
- Už vás sháním několik dní. - No, víte…
Raúl říkal, že býváte tady.
To je parchant.
Ano, jsem tu pořád.
Počkáte? Zaběhnu si pár koleček a pak si promluvíme.
Ano, jistě. Samozřejmě.
- Nikam nechoďte! - Kam bych chodil?
Chtěl jsem vám vlastně zavolat, protože…
Sakra práce, našel mě.
Kdo je to?
Vyhýbal jsem se mu, ale už mě má. Sakra.
- Co je zač? - Pan Menéndez Roberts z 12H.
Předseda společenství vlastníků.
Jeden z těch nových, co přišli, když se postavily lofty.
Lofty?
Zboří pár zdí a říkají tomu loft.
Vy vůbec nejdete s dobou.
Teď mám jemu podobných plný barák.
Pořád se snaží něco přeorganizovat
a teď se mnou chce mluvit.
Už tomu rozumím.
Kdepak. Víte vy co?
U nás v domě se začalo povídat,
že prý špatně vidím.
Vy že špatně vidíte?
I Andrea Bocelli vidí líp než vy.
Znám ten barák nazpaměť.
V červenci tam budu 52 let.
Ale minulý týden jsem narazil přímo do dveří od výtahu.
A viděla mě paní Carracedo z 2A.
Nějak mě to rozhodilo.
Ty dveře byly… Jde o to, že jsem do nich narazil.
A pak jsem si všiml, že mě pozoruje ta ženská.
Snažil jsem se to nějak zachránit.
Napadlo mě, že bych do nich měl narazit znovu.
Aby si myslela, že to dělám naschvál.
Jako by to byl můj velký plán,
že budu mlátit hlavou o dveře výtahu.
Ale nejhorší je,
že když jsem to dělal, uvědomil jsem si, že je to pitomost.
Ale nemohl jsem přestat.
Dál jsem se mlátil do hlavy jako idiot.
A pak jsem jí řekl:
„Já ty dveře opravím, paní Carracedo.
Otevírají se úplně samy. To je nebezpečné.“
S hrůzou utekla.
A ani ne za dva dny
se mnou chce pan Menéndez Roberts mluvit o samotě.
Přesně jako když jsem boxoval.
Zahnali mě do kouta
a jsem nervózní.
Jsem nervózní, protože…
Máte šedý zákal na obou očích.
- Ano. - Ano.
Byl jste na operaci?
Ne, zatím ne.
Asi před pěti lety mi zmizely strany.
Prý jsem přišel o periferní vidění.
Zničehonic bylo fuč.
Sbohem, periferní vidění.
Jako bych se na svět díval brčkem, chápete?
A pak se jednou ráno objevila ta skvrna.
Jo, skvrna!
Jako měsíček.
Ano, jako měsíček.
A začala růst.
Přímo uprostřed toho brčka.
Takže nemám periferní vidění.
Uprostřed brčka mám měsíček
a kolem něj takový prstýnek, kde se objevují lidé.
Co nadělám?
A vidíte barvy nebo černobíle?
Modře.
Takové modré stíny, víte?
Problém je, že pořád sním v barvách. Ano.
Ve snu vidím všechno tak jasně jako zamlada.
Pak se probudím
a realita vypadá spíš jako sen.
Ano, to je ono.
Přesně to se mi stává také.
Cardoso, jsme na sebe napojení.
Protože máme oba vizi.
Kdo potřebuje zrak, když máme vizi?
Ano, ano.
Bez ohledu na vaši nízkou zbabělost
jsme na sebe napojení.
Naše setkání s Menéndezem Robertsem dopadne dobře.
Tím jsem si jistý.
Jak to myslíte, naše setkání?
Rozhodl jsem se, že si to s tím Menéndezem Robertesem vyříkám.
O nic se nestarejte.
Vykořisťovatelé, majitelé půdy, kapitalistická prasata,
ty mám nejradši.
Slupnu je jako malinu.
- Ano. - Ne.
O nic jsem vás nežádal, takže…
Mně neděkujte, Cardoso.
Děkujte Marxovi, Leninovi, Gorkému, Olginovi.
Netahejte mi do parku další lidi, už tak je tu narváno.
Netahám sem lidi, ale myšlenky.
Lidé stárnou,
ale myšlenky jsou stále mladé, zdravé a krásné.
Myšlenky jsou lepší než lidé, kteří s nimi přišli.
A boj je stejně nezastavitelný jako oběžná dráha hvězd.
Toho Menéndeze Robertse do večeře rozdrtíme.
Jen ať si ta svině přijde!
Parchant!
Kde je?
- Už jste s těmi nesmysly skončil? - Cože?
Řeknu vám, co uděláme.
Vy budete držet jazyk za zuby.
A když ne,
tak dám Rodrigovi 10 000 pesos, aby vám nakopal zadek.
Rozumíme si?
- Já dobře vím, co mám říct. - A co?
Že zůstanu do Vánoc.
Kvůli spropitnému.
- Jen do Vánoc. A pak… - Do Vánoc?
Ne, nesmíte dělat kompromisy.
Ten chlap nemá právo vás vyhodit,
dokud nedosáhnete požadovaného věku, pane.
Ale mně je už 85.
Až s ním skoncuju, dostanu i toho zločince Rodriga.
Společně mu dáme lekci.
Proč?
Proč, Bože?
Žádal jsem tě o pomoc,
a tys mi seslal starce, který je slepý, hluchý, hloupý a levičák.
- Proč mi to děláš? - S kým to mluvíte?
Ještě mi přiděláváte další práci.
Sakra, už jde!
Ani muk. Nic jsem vám neudělal…
Mlčte, Cardoso.
To nebude on.
Ne, určitě ne.
To bude děvče. Pěkné děvče.
Jak to víte?
Kvůli té záři.
Když jsem ještě viděl,
měly kolem sebe všechny pěkné dívky takovou záři.
Teď vidím jen tu záři.
Ano, určitě, je to moc pěkné děvče.
Třeba. Je to možné.
Ale on stejně přijde každou chvíli.
Buďte tak laskav a ztraťte se.
Běžte. Víte co?
Co kdybyste zašel k zelináři
a vyprávěl mu, jak jste patřil ke komančům?
Dobrá, vyřešte si to s Menéndezem Robertsem.
To vám dovolím.
Mockrát díky.
Ale nejdřív se musíte uklidnit.
Já se uklidním, jakmile odejdete. Téměř okamžitě.
Ve vašem stavu
vás ten velkostatkář zválcuje traktorem.
Rozumíte? No tak.
Sedneme si na chvíli na trávu.
- Na trávu? - Ano.
Copak jsem pobuda?
Jen se uklidněte.
Tak. Posaďte se. Dobrá.
Tak, tady. To je ono.
Skvěle.
A je to.
- K čemu vy mě nedonutíte. - Podívejte.
Tohle vás uklidní hned.
To je joint, vidíte?
Joint vás uvolní.
Dal mi ho kamarád doktor,
že prý pomáhá na zelený zákal.
Předepisuje mi ho na pojišťovnu a všichni jsou spokojení.
Rozšiřuje cévy, snižuje krevní tlak.
Co to povídáte?
Tohle je klíč ke štěstí.
Pak vás rozesmějí i zprávy.
I vlastní děti vám budou připadat jako slušní lidé.
Takže vy jste narkoman.
Nevím, co jsem ti provedl, ale prosím tě o odpuštění, Bože.
Tisíckrát se omlouvám. Do háje.
Jednou si potáhnete, a Menéndez Roberts bude hračka.
Dejte to pryč. To je jed, zvrácený starče.
Myslím, že už jde.
Ano.
Na. Zkuste to.
Musíte v sobě ten kouř držet co nejdéle.
To zvýší účinek.
To je hnus.
Zkuste to ještě.
Na to si musíte zvyknout.
- Myslíte? - Jistě.
Jen si dejte. Je to na pojišťovnu.
Ta dívka
najednou není jen hezká, ale učiněná femme fatale.
Mění se v Anu Grimberg.
Ana Grimberg dělala konečné úpravy.
Našívala štítky a peříčka na klobouky u Shiffmana v Chacaritě.
- Ne. - Uvidíme.
To není ona.
To je Normita Rivera.
Ana byla stydlivá.
Celé odpoledne vysedávala na verandě.
Měla krásnou tvářičku,
jako by ji namaloval malíř.
Normita byla moje třetí žena.
- Nejlepší, jakou jsem měl. - Vážně?
Normita mi dala prvorozeného syna Juana Carlose.
A Juan Carlos mi dal prvního vnuka.
Maria.
A Mario mi dal první zubní protézu.
Procházel jsem kolem té verandy milionkrát.
Ani jsem ji nedokázal pozdravit.
Její prsty se z toho šití tak zvláště pokroutily.
Sedávala na stoličce a ruce si takhle schovávala,
protože se styděla, chuděrka.
Víte, všech mých osm vnoučat jsou odborníci.
Mario je zubař.
Podívejte na ten úsměv.
Nasadím si protézu, usměju se,
loučím se s Normitou.
Pracovala,
aby její manžel mohl vystudovat práva a něco z něj bylo.
Když složil zkoušky, uvědomil si, že je sice právník,
ale je ženatý s drobnou židovkou, která mluví jidiš a našívá peříčka.
A opustil ji
kvůli hubené nóbl holce, kterou poznal na škole.
O čtyři měsíce později
si Ana strčila hlavu do trouby.
Normita plakala, když jsem odcházel.
Odcházel jsem s úsměvem a se svými novými zuby.
Bylo jí asi 60 let, víte?
Ale když si na ni vzpomenu, jako by to bylo včera.
Měsíc předtím, než spáchala sebevraždu,
jsem ji potkal v knihovně ve Ville Crespo.
Pamatuju si, že jsem četl Macbetha.
Vzhlédnu a uvidím Anu.
Neviděla mě,
protože měla hlavu zabořenou v učebnici.
Učila se španělsky, chudinka.
Podívala se na mě, poznala mě a usmála se.
Málem mi puklo srdce.
Nedostal jsem ze sebe ani slovo.
Zamrzl jsem.
Pak si schovala ručky pod stolem
a vrátila se k učebnici.
Po chvíli odešla.
Nikdy jsem s ní nemluvil.
K čertu s mými zuby i s mou povahou.
Nikdy jsem s ní nemluvil.
Co do toho dávají?
Nemá se člověk smát?
Ne, přestaňte.
Nesnáším nostalgii.
To je nejhorší choroba.
Nostalgie zabije víc starých lidí než infarkt.
Kdy jste se naposledy miloval?
Další nostalgie!
Můj ty smutku.
Naposledy jsem se miloval
10. července roku 19…
tedy 2009.
Byla vaše žena naživu?
Tvrdila to.
Ale no tak.
Vím, jak to myslíte.
Ale s Esther člověk nikdy nevěděl.
Byla to dobrá žena, skvělá žena.
Copak za to mohla,
že budu navždycky milovat Anu Grimberg?
Ale za zmínku to stojí, protože…
Moje naposledy byla nevěra.
Propána.
Podváděl jsem je všechny.
I Margaritu, bylo mi 76 let,
a pořád jsem měl aférky.
Cardoso, vy mě překvapujete. Konečně projev odvahy.
Nebyla to odvaha. Ale kletba.
Já si pořád říkal: „Ne, Antonio.
Nedělej to.“
Ale pak jsem šel a udělal to.
To je dobře.
Odvážil jste se. Šel jste za tím, co jste chtěl.
Já chtěl, ale neodvážil jsem se.
Závidím vám.
Vy jste celý život tím, čím já jsem se stal teprve nedávno.
Prasák.
Ne, romantik.
Muž s nadějí.
Věřte mi. Nezapomínejte, že jsem byl mrtvý a něco vím.
Nezáleží na sexu,
ale na romantice a dobrodružství.
Všechno je to v hlavě.
Tělo je jen černý pasažér, co se veze.
Chápete, Cardoso?
Musím se vám přiznat,
že jsem do té dívky zamilovaný.
Podívejte na ni.
Upřímně, já taky.
Doufám, že Roberto nebude žárlit.
Kdo je Roberto?
Můj partner.
Cože? Děláte si legraci. Vy jste mě napálil.
- A já vám to věřil. - Věřil.
- Neříkejte, že jste mi na to skočil. - Skočil jsem na to.
- Sežral jsem to i s navijákem. - Nepovídejte.
- I s navijákem! - Vstávat.
- Pojďte. Tak. - To bylo dobré.
Vstávejte.
Vydržte. Stůjte rovně. A je to.
- No. - Do prčic.
- Co se děje? - Já se podělal.
Ne!
A hele, kdo se nachytal teď!
- To byste neudělal. - Nachytal se.
Myslíte, že vtipy umíte vyprávět jenom vy?
- Dobrá. - Počkejte.
Poslouchejte, co mě napadlo.
Jsem-li takový,
co zmůžu?
Narodil jsem se pohledný
a po lásce toužím.
Pomozte mi. Společně.
- Pojďte. - Dobře.
Pomozte mi.
Jsem-li takový,
co zmůžu?
Se ženami se držet zpátky nemůžu.
To bylo pěkné.
Mockrát děkuji.
Děkujeme.
Určitě jsme ji dostali.
Aby ne, takový řízci jako my… Co byste čekal?
Nemáte ještě nějaký takový joint?
Ne. Teď sehrajeme komediální scénku.
A pak bude naše.
Scénku sehrajeme později, teď jí zazpívám tango.
„Jsem-li takový“ od Botty, Lomuta a Perrotiho.
Jsem-li takový…
Ne, to už jste zpíval.
- Skvělá písnička. - A nádherný výkon.
Ale teď sehrajeme komediální scénku.
Ať řeknu cokoliv,
odpovíte: „Já nejsem Rappaport.“
Rozumíte?
Představte si, že jsme se právě potkali.
„Já nejsem Rappaport.“
Ne, ještě ne.
Začínám. Ahoj, Rappaporte!
Teď.
Já nejsem Rappaport.
Rappaporte, co se ti stalo?
Býval jsi vysoký a tlustý, a teď jsi malý a hubený.
Já nejsem Rappaport.
Býval jsi mladý a mívals plnovous.
Teď jsi starý a plešatý.
Já nejsem Rappaport.
Oblékal ses jako elegán, a teď máš na sobě staré hadry.
Já nejsem Rappaport.
A ještě sis změnil jméno!
Já…
No jistě! „Změnil sis jméno.“
To bylo dobré. „Změnil sis jméno.“
Pane Cardoso!
- Hned jsem u vás. - Sakra, už je tu.
Musím si to srovnat v hlavě. Pojďte se mnou.
Nebojte, my se o něj postaráme.
Ne, žádné my.
Vy zůstanete tady
a ani nemuknete.
Ale kdybyste mě potřeboval, zavolejte.
Jistě, přísahám na všechno, co je mi svaté.
Jsem připraven k boji, rozumíte?
Prokristapána. Udělejte mi laskavost.
- Tady si sedněte. - Ano.
- A pamatujte na Rodriga. - Ano.
- Klidně se dívejte jiným směrem. - Dobrá.
Pane Cardoso!
Jak se daří?
No, jde to.
Ještě jsme se nepředstavili. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. Těší mě. - Dobrý den.
Promiňte za ten spěch, ale když si 90 minut nezaběhám, celý den se zpozdí.
Nesmrtelnost mi zabírá moc času.
Pěkný park, viďte?
Není tu moc lidí ani stánků.
Mohl bych tu někdy vyučovat.
Učím komunikaci na univerzitě.
Komunikaci?
Ano. Všechny druhy.
S veřejností, mezilidskou i vnitřní.
Všechny druhy…
Kecání.
- Víceméně ano. - Víceméně.
To beru.
No…
Určitě jste si všiml, že jsme se spolu zakecali.
Ano.
Nebudete tomu věřit,
ale já teprve nedávno zjistil, že pracujete u nás v baráku.
Jsem dole v kotelně.
- Nikoho neobtěžuju. - Jistě.
- To je skvělé. Výtečné. - Ano.
- Ale chci říct… Pojďte sem. - Ano.
Vaši situaci jsem neřešil,
protože jsem netušil, že existujete.
- Většinou jsem v kotelně. - Přesně tak.
- Nikoho neobtěžuju. - Jistě.
- Ano.
Pokračujte, nezastavujte, vždyť vám to šlo.
Ne, já…
Asi víte, že se v domě změnilo vedení.
- Jistě. - Jako předseda sdružení vlastníků…
Tedy, my všichni v domě,
se řídíme radami nové správní společnosti.
A ta vám poradila, abyste mě vyrazili.
Ne. Ne.
Ne.
- Tak bych to neřekl. - A jak byste to řekl?
Poradili nám…
že není výhodné vás nadále zaměstnávat.
To mi připadá jako vyhazov.
Ne…
Mohli bychom vás donutit odejít do důchodu kvůli věku.
Ale lidé v domě vás mají rádi.
Odhlasovali vám dvouměsíční odstupné.
Což není špatné.
Za dva měsíce si na nás ani nevzpomenete.
Pane Cardoso.
Tak co?
Jsem vůl.
Nezlobte se, jsem blbec. Omlouvám se.
Vážně to říkám nerad, Antonio.
Ale jde vám to skvěle.
Antonio.
Bude to pro všechny lepší.
Nikdo po vás nebude nic chtít a nikdo si na vás nebude stěžovat.
Už nemusíte pracovat,
vždyť to pro člověka vašeho věku ani není.
Nejsme výbor padouchů a nelidů.
Jediný lotr
je čas.
Čas je skutečný nepřítel.
Podívejte na mě.
Běhám si tu jako kluk. A nikoho neoblbnu.
- Víte, o co jde? - Ano?
- Vy mě potřebujete. - Aha.
- Bude zima. - Ano.
A ten kotel je tam od roku 1968.
Tak 1968?
Ujišťuji vás, že nikdo na světě netuší, jaké dělá psí kusy,
tak dobře jako já.
To vám garantuji.
Ano, ano.
- Dejte mi čas do Vánoc. - Cože?
Nic víc nechci.
Jen do Vánoc.
Kvůli spropitnému, víte?
Jsou to slušné peníze a já…
Co vy na to?
Dejte mi čas do Vánoc
a já vám za sebe zaučím náhradu.
Jenže my budeme měnit i ten kotel.
Ano.
Budeme mít kotel řízený počítačem,
je naprosto skvělý.
Je automatizovaný a chytrý.
A můžete ho ovládat pomocí aplikace.
Z telefonu.
Přes internet. Na počítači.
Je to kouzlo.
Nemusíte dělat nic. Pracuje úplně sám.
Přijde k nám skupina inženýrů a udělají radikální přestavbu.
Potrubí, elektrické rozvody, vchodové dveře. Prostě všechno.
Chápu, tak to mě vážně nebudete potřebovat.
Já mám 40 let oprav přímo tady.
- Jasně. - Vážně.
Já vím přesně, co je za každým kouskem sádry
v tom baráku.
To vás ujišťuji.
Myslím to vážně. Můžete být v klidu.
Počkejte.
Už to chápu.
- Chápete? - Bez obav.
Jde o ten suterén.
Když mě tam necháte,
budu pro dům pracovat zdarma.
Nebudu po vás nic chtít. A máte po starostech.
Víte, jde o to, že my ten byt v suterénu
přestavíme na zimní zahradu.
Bude to kompletní proměna.
Rozumíte?
Zapomeňte na to.
Ano. Beru svou nabídku zpět.
- Už mlčím. - Poslouchejte.
Ne. Nemám důvod poslouchat.
Kdybych věděl, že bydlím v zimní zahradě,
mohl jsem ji pronajímat.
Pane Cardoso, mám konexe na Ministerstvu sociálních věcí.
Můžu vám sehnat pokoj v domově důchodců nebo v hotelu.
Ne, děkuji, já hledám zimní zahradu.
- Pane Cardoso, víte, v čem je problém? - Ano, vím.
Problém je, že jste zkrátka lotr,
ale děláte ze sebe hrdinu.
Máte pravdu. Ano. Máte pravdu, já…
Jsem idiot.
Nezvládl jsem to dobře. Promiňte.
- Je mi to vážně moc líto. - Nedělejte si starosti.
Za dva měsíce si na to ani nevzpomenete.
Víte, co uděláme? Co udělám já.
Dám vám čtyřměsíční odstupné. Co vy na to?
A když budou lidi protestovat, mají smůlu. Seženu vám ho.
- Co říkáte? - Čtyři jsou víc než dva.
Výborně.
To ne, počkejte.
Jsme domluvení?
Pane Cardoso.
Nepřijatelné!
Váš návrh považujeme za ostudný.
Poslyšte, pane Menéndezi Robertsi. Ptám se, protože mě to upřímně zajímá.
Jak jste se do této polízanice dostal?
Nezasáhl jsem dřív,
protože jsem se nemohl vynadívat, jak si kopete hrob.
Bylo to neuvěřitelné. Jako z hororu.
Člověk, co si kousek po kousku kope vlastní hrob.
Naprosto mě to šokovalo.
- Doktor Iván Rifkin, těší mě. - Dobrý den.
Jsem z advokát firmy Weissman, Rifkin a Rocatagliatta.
Naše společnost zastupuje pana Cardosa.
Vlastně zastupujeme odbory vrátných a domovníků.
- Aha. - Říkáme si DOST UŽ.
Donucovací orgán, stop tyranii,
útlaku a živoření.
DOST UŽ.
Slyšel jste o nás?
Ne, o tom jsem ještě neslyšel.
Tak si zvykejte, protože teď o nás uslyšíte často.
Běžte pryč!
Pan Cardoso žádá, abychom odešli.
Ale není to tak snadné, protože my jednáme nezávisle.
Dá mi čtyřměsíční odstupné. Už jsme se dohodli.
Ano, slyšel jsem.
To byl výtečný vtip.
Pane Rifkine.
Poslouchám.
Asi nechápu, co se tu děje.
Zpočátku je to těžké pro všechny.
- Poučím vás. - Dobrá.
Situace je zřejmá, ale pro vás ji ještě zjednoduším.
Nepřijmeme odstupné za čtyři měsíce ani za půl roku.
Jsme ochotni přijmout,
že pana Cardosa najmete jako konzultanta
po celou dobu rekonstrukce budovy,
která odhadem činí řekněme dva roky.
Ne, architekt mi slíbil šest měsíců.
Dobrá. Tak řekněme tři roky.
Po uplynutí této doby můžeme pokračovat v jednání.
Netuším, co je ten člověk zač.
To je pravda.
Pan Cardoso je se zná spíše s Weissmanem a Rocatagliattou,
kteří jsou u nás ve firmě známí jako ti klidnější.
Ale v tomto případě rozhodli, že bude lepší poslat Škrtiče,
jak mi u nás v kanceláři láskyplně přezdívají.
- Pane Rifkine. - Poslouchám.
Víte, já o té vaší organizaci nikdy neslyšel.
- DOST UŽ. - Ano.
Máme budovu s velkým průčelím.
Tu neznám.
Ale potkal jsem se s právníkem odboru vrátných.
A ví, že chcete pana Cardosa vyhodit?
Ještě ne.
A víte, že musíte získat čtyři majitele,
kteří proti němu budou svědčit?
Najděte je, pane Menéndezi Robertsi.
Čtyři lidské bytosti, které budou veřejně chtít nést zodpovědnost za to,
že tento stařec přijde po 52 letech o práci i střechu nad hlavou,
i když získal titul Domovník roku
od Institutu di Tella v roce 1978.
Aktivista, který celý život bojoval za lidská práva.
Pracovník, který se div neudřel, aby vychoval tři děti a osm vnoučat.
Počkejte. Poslyšte.
Ne, pane Cardoso.
Dost bylo falešné skromnosti.
Jste hrdina
a lidé se to o vás musí dozvědět.
Ale chci vás varovat,
protože kdo varuje, není zrádce.
Mám své hodnoty, i když protistraně chybí.
Během soudního procesu, který, jak se obávám, bude velice dlouhý,
nebudete moci rekonstrukci budovy zahájit.
Zapomeňte na zimní zahradu, společenskou místnost, terasu…
Hodnota vaší nemovitosti padne, a už se nikdy nezvedne.
A pak teprve poznáte zlotřilost času.
Proto vás žádám, abyste zvážil soudní výdaje,
ať už vyhrajete nebo ne.
Porovnejte čas, náklady a opovržení společnosti, které vás stihne,
se směšně malou částkou, kterou si pana Cardosa udržíte.
Říkám to kvůli vám. Mně osobně je to jedno.
Dobrá.
- Pane Rifkine. - Poslouchám.
Vím o právu zahájit soudní řízení.
Ale netušil jsem, že se do něj chce Antonio…
To víte, že chce. Ani nevíte, jak moc chce.
DOST UŽ se nemůže dočkat, že ho využijí jako exemplární případ.
- Cože? - Pro ně je to ideální.
- A co s tím mám společného já? - Promiňte?
Pošlapal jste každé známé lidské právo.
Stáří, postižení, rasová segregace.
Rasová segregace? Cože?
Tento muž je potomek comechingónů.
Podívejte na ty rysy.
Je to původní obyvatel, rozumíte?
Poslyšte, pan Cardoso naráží do zdí a je mu přes 80 let.
Myslíte, že je to snadné, když je vám 80? Vidíte, jaký jste ignorant?
Na mě vinu házet nemůžete.
Promluvíme si zítra, až budeme protestovat u…
U katolické univerzity.
Milují demonstrace.
Ze jména Menéndez Roberts uděláme sloveso.
„Menéndezrobertsovat.“
Jednat za účelem perzekuce starých, postižených, domorodých a slepých.
Vyslechněte mě.
Poslouchám.
Tohle se nám vymklo z rukou.
Nemůžete vinit mě osobně. Já zastupuji sdružení.
A s jejich zastupováním jste souhlasil.
Protože jste jeden z nich.
Za staré věci platíte majlant.
Starý nábytek, stará auta, staré obrazy.
Za všechno staré, až na staré lidi.
Protože ti nejsou na ozdobu.
Moc mluví.
I když mlčí, říkají příliš.
Vypadají jako budoucnost, a to vás děsí.
Copak nevíte, pane Univerzito,
že zestárnete i vy sám?
Nejde o to, že by život byl krátký.
Naopak, je velice dlouhý.
A pokud se bojíte už teď a trávíte volný čas běháním,
představte si, jak vám bude, až vám nohy vypovědí službu.
Samozřejmě byste chtěl, aby byl Cardoso poslušný,
zůstal zticha a šel někam do hotelu.
Ale on to neudělá,
protože já mu to nedovolím.
Je jedna věc někomu říct, že je pomalý, slepý nebo hloupý,
ale označit někoho za zbytečného
je neodpustitelné.
- Pane Rifkine. - Poslouchám.
Jsem moc rád, že jste se se mnou o tyto myšlenky podělil, ale…
Promluvíme si raději až u soudu.
Co říkáte, Cardoso?
Zaútočíme? Můžeme?
Podle mě bude lepší, pokud útočit nebudeme.
Cože, Cardoso? A co náš boj?
Tak vám je práce milejší než boj za správnou věc?
Přesně tak. Beru práci, na boj kašlu.
Pane Menéndezi Robertsi,
můj klient si přeje prodloužit zápalnou šňůru.
Ovšem bomba nikam nezmizela.
Běžte.
Provozujte aerobik až k vašemu domu
a svolejte sdružení.
Nesnažte se je svádět ani přesvědčovat. Komunikujte.
Cardoso zůstane.
Jako průvodce, duchovní rádce či zasloužilý domovník.
Jak si přejete.
Ale mějte na paměti, že tato dohoda je jen mezi námi.
Nemluvte s odbory ani s novým vedením.
Protože jestli to DOST UŽ zjistí,
je po všem.
Poslyšte, až to vyřešíte,
zavolejte na tohle číslo a chtějte právničku Claru Cohen.
Řekněte jí, ať kontaktuje Pantátu.
Jednoho z vůdců DOST UŽ.
Řekněte jí, ať mu vyřídí, že problém s Cardosou je vyřešen.
A potom
už se o všechno postará zmíněný Pantáta.
Rozumím.
Reality Gorriti?
Ano. Jde o poradní orgán DOST UŽ.
Vedou jednání ohledně budov a tak dále.
Už běžte. Máte spoustu práce.
Dobře.
- Pane Rifkine. - Poslouchám.
Antonio…
Chci vám říct, že je to pro mě velice důležité téma.
- Pro nás všechny. Dobrou noc. - Jsem tím posedlý.
Díky tomuto úžasnému brainstormingu, jsem přehodnotil generační…
Ještě slovo, a zažaluji vás za lingvicidu.
Uznávám, že mám občas problém se vyjádřit.
A máte problém s odcházením.
- Ano. Nashle. - Běžte.
- Dobrou noc, pane Cardoso. - Pohyb!
Běžte. Velmi dobře.
Není zač, Cardoso.
A mám po ptákách.
- Cože? - Bože, já skončím ve vězení.
V 85 letech mě znásilní v cele.
- To mi tak scházelo. - Máte práci, nebo ne?
Proč mě neobjímáte?
Sám jsem to zvládal na jedničku.
Měl jsem dostat čtyřměsíční plat.
Teď nedostanu ani vindru.
Co jsem vám udělal?
Čím jsem si to zasloužil, Rifkine?
Já nejsem Rifkin. Tak se jmenuje můj křivácký doktor.
A kdo sakra jste, když nejste Rifkin, Mobutu ani Rappaport?
- Kdo sakra jste? - Zrovna jsem byl Clara Lemlich.
Ženská. To mi tak scházelo.
Použijte, koho zrovna potřebujete.
Záře je pryč.
To děvče odešlo.
Kdo je to?
- Nikdo. - To je ten náš kluk?
Žádný náš kluk.
Je to můj kluk.
- Musím s ním něco probrat. - Ne, vy s ním mluvit nebudete.
Poslyšte, s tím mladíkem si nezahrávejte.
Zlikviduje vás a pak si přijde pro mě.
Tak buďte zticha, ani muk.
- Počkejte tu. - Dobrá.
Uvidíme se zítra.
Jdeme, Rodrigo.
A co ten dědula?
- Nevím, neznám ho. - Uhni.
Kde bydlíš, dědku?
Nejdřív ti řeknu, kde pracuju.
Na 19. okrsku.
Komisař Menéndez Roberts z protidrogového.
Fakt? Ale já se ptal, kde bydlíš.
- Víceméně poblíž. - Tak to půjdu s tebou.
- To nemusíš. - No tak, dědku. Jenom za tisíc pesos.
Kdepak, synku, to není třeba. Díky,
- Není to třeba? - Není.
Tak teď to bude za dva tácy.
To je náhodička.
Ráno jsem viděl chlápka, jak si vede pět malejch psů
a venčí je všechny na vodítku.
Udělám to samý.
Odvedu tebe i tamtoho páprdu a každej mi dáte dva tácy, jasný?
Ale my měli jinou dohodu.
O inflaci jsi slyšel?
Pohni, dědo. Nemám na vás celej den.
- A ty taky. Dělej! - Ano, jdeme.
- Je snad hluchej? - Už jde.
- Hni zadkem. - Stát!
S rozzlobeným člověkem se nediskutuje.
To mě naučily tyhle ulice před 70 lety.
Zrovna jsem přijel a ani jsem nemluvil španělsky.
Každý byl něčí kořist.
Ovšem ty sis vybral špatnou oběť.
S Antoniem a se mnou lovíš mezi svými.
My taky žijeme na ulici.
Taky se denně díváme smrti do očí.
Jako ty, Rodrigo.
Zlobíš se a máš na to právo.
Já taky zuřím.
Ale problém je výš.
U těch, co tahají za nitky.
Protože ty, já i Antonio máme stejného nepřítele
a musíme táhnout za jeden provaz.
Podej mi ruku!
Výborně.
- Pět tisíc pesos. Slyšels mě? - Au.
A dáš mi je předem, nebo tě zabiju, ty dědku plesnivá.
- To nemůžu. - Ale můžeš.
- Naval všechny prachy. - To ne.
Ne, mám 40 000 pesos.
Rád se o ně s tebou podělím, ale takhle ne.
Takhle ne?
Ale jo, bude to takhle. Naval těch 40 táců, nebo tě pobodám.
- Uklidni se. - Nepleť se do toho.
- Ne. - Nepleť se do toho! Zůstaň.
Zůstaň tady, nebo z tebe nadělám cedník, jasný?
A ty, starouši, naval těch 40 000 pesos.
- Dej mi prachy, nebo tě zabiju. - Ne.
Co blbneš, dědku?
- Ty svině! - Tumáš!
Co teď?
Co děláš? Chceš umřít?
Ne, Rodrigo!
Vysvětli mu, jak to tu chodí.
Můžeš si za to sám.
Pane.
Pane, vstávejte.
No tak.
To není legrace.
Vstaňte, prosím vás.
Pomoc!
Prosím vás, pomozte mi! Tady!
Pomozte mi někdo!
Tady!
Vstávejte, pane.
Pomozte mi, prosím!
Tady jsme! Prosím vás, pomoc!
Haló…
Pomoc!
Tak co vy na to?
Ten kluk byl podělanej až za ušima!
Ten prevít už nás otravovat nebude, pane.
Prásk, pěkně jsem ho tou holí přetáhl! A ještě jednou!
Ten měl dost.
Povězte mi, Rocky.
Vy tu hodláte zůstat?
Protože jestli ano,
tak si to neberte špatně, ale já mizím.
Věděl jsem, že vám moje zdraví bude dělat starost.
Ale nic to není, jen drobný výron.
Já padat umím.
Umět padat je polovina úspěchu.
Doktoři na pohotovosti mě také ocenili.
Zacházeli se mnou téměř jako s člověkem,
tak jsem jim dal 40 000 pesos jako poděkování.
Nakonec jsem stejně skončil bez peněz,
ale pořád mám své zásady.
Buď půjdete vy, nebo já.
Ten kluk už se nevrátí, Antonio.
Chtěl si jen snadno vydělat.
- Netouží po problémech. - No…
A jestli se vrátí, vysvětlím mu jako sobě rovnému,
že jsme na jedné lodi.
Když spolu tak vycházíte, nechám vás, ať si to vyříkáte.
Počkejte. Nechoďte.
Naše přátelství je vzácnost.
- Musíme si ho vážit. Rozumíte? - Jaké přátelství?
Žádné přátelství nikdy nebylo.
- Proč ne? - Ani nevím, jak se jmenujete.
Ale pomohl jste padlému kamarádovi.
Totéž bych udělal pro raněného psa.
- Opravdu? - Něco vám povím.
Když jsem vás viděl polomrtvého na zemi,
řekl jsem si, že tohle se mi nikdy nesmí stát.
A hele!
- Podívejme. - Tati!
Ten kluk tady nechal nůž.
- Rozumíte? - Ano.
Určitě se pro něj vrátí.
A já mu ho dám.
Takhle se vyjednává. Tak si získáte lidi.
A udělám to daleko od vás,
aby pochopil, že my dva k sobě nepatříme.
Kozák přišel o meč, a vy mu ho vrátíte.
Umět ustoupit je druhá půlka bitvy.
Vy klidně padejte, já budu ustupovat.
Uvidíme, kdo bude na konci zápasu méně pošramocený.
Nesmíte tomu chlapci platit za své právo na existenci, Cardoso.
Obchod se zavírá z důvodu šlofíka. Vraťte se v pět hodin.
No jistě, jen spěte.
Dávejte světu, co chce, jako vždycky.
Tati!
- Co je? - Tati!
- Panebože. - Co se ti stalo?
- Nic. - Nic? Jsi v pořádku?
Jo, je mi fajn.
Žádný strach.
- Ale já… - Jen výron.
Zase ta kyčel?
Ne, jen výron.
A co máš na čele?
- Tohle? - Ano.
- To je jen škrábnutí. - Škrábnutí?
- Ty ses zase popral? - Ne, já se nikdy neperu.
Vážně?
A co jak jsi před měsícem napadl řezníka?
Já nenapadl řezníka.
Napadl jsem maso.
Za ty ceny si o to vyloženě říkalo.
Ale to je nelegální. Rozházel jsi věci, udělal jsi nepořádek.
Chceš kriminalizovat společenské protesty?
Ty sám jsi kriminálník. A nesmíš to dělat.
Sedni si, tati. Promluvíme si. Můžeš mi říct, co se stalo?
- Nic. - To neříkej.
- Tak mluv. - Nic. Zmatené a utlačované dítě.
Další oběť této zvrácené společnosti.
- Toť vše. - Zloděj?
Ne. Cože?
Ty ses popral se zlodějem?
Já se nepral. Promluvili jsme si.
- To snad ne. - Dostali jsme se do slepé uličky.
Už nic neříkej. Neměla jsem tě nechávat samotného.
Musím na tebe dávat pozor. Nesmím tě spustit z očí, tati.
- Podívej, co děláš. - Nech toho, děsíš mě.
Já děsím tebe?
To je skvělé. Přitom se pořád strachuju.
Leknu se, když mi zazvoní telefon.
Že je to policie nebo nemocnice. Co se ti stalo, tati?
Celý měsíc sis vedl skvěle.
Ale dneska ráno mi volal nějaký chlap. Jmenoval se…
Menéndez Roberts.
- Volal ti? - Ano.
A co říkal?
„Řekněte DOST UŽ, že záležitost s Cardosem je vyřízená.“
Báječné!
„Prosím, vyřiďte to panu Rifkinovi.“
Hádám, že ten Rifkin jsi ty.
Včera jsem byl.
A kdo budeš zítra?
Podívej, tati.
Přišla jsem ti říct,
že dneska jsem tě kryla naposledy.
Nepráskla jsi mě, viď?
Nepráskla jsem tě, ale končím.
Jenom letos jsem vyřizovala zprávy pro Telefe,
24. okresní úřad,
Národní institut San Martín,
kancelář ombudsmana a DOST UŽ.
DOST UŽ je dobré jméno, nemyslíš?
Dost už s tímhle.
Přestaň. Podívej se na sebe.
Má vlastní dcera zapomněla na morální zásady.
Zásady?
Jaké zásady? To nejsou žádné zásady, ale podvod.
Jsou to každodenní podvody.
Je to hrůzovláda jednoho muže a já trpím.
Nedávno jsem přišla do kanceláře
a řekli mi, že se na mě ptali z federální policie,
jestli se chovám slušně.
Bylo důležité, abys zažila na vlastní kůži,
jaké je být obětí perzekuce.
Perzekuce?
Děsíte mě, paní Cohen.
Bojím se, co jste schopná mi ve jménu lásky provést.
Mám strach z vašich výslechů. Je to mučení.
Jaké výslechy, tati?
Kladeš mi otázky, abys zjistila, jestli jsem senilní.
„Co jsi dělal včera, tati?
Co jsi měl dneska k obědu, tati?“
Jedna špatná odpověď, a hned zařizuješ ošetřovatelku.
Za dvě špatné mě pošleš do domova důchodců.
Největší strach mám z toho, že se jednoho dne probudím jako hlupák,
a ty mě šoupneš do důchoďáku.
Nebo hůř, budu bydlet s tebou.
Na Sibiři v La Horquetě.
Děsí mě jen málo věcí.
No… Vlastně jen jedna.
Ty!
Když přijdeš ke mě domů, neotvírám.
Prosím tě, přestaň mě sledovat.
V Buenos Aires není dost parků, abych se před tebou schoval.
Tatínku!
Neříkej mi tatínku.
Vždycky jsem byl táta.
Mám ti radši říkat doktore Engelsi?
Ty sis myslel, že o tom nevím?
Psychoanalytik doktor Engels.
Doktor Federico Engels z Freudova institutu.
Ale no tak!
Tak proč jsi mi odpovídala na dopisy?
Protože se s tebou nedá normálně bavit.
Připadalo mi, že takhle mě možná vyslechneš.
Píšu doktoru Engelsovi a říkám mu, co si myslím.
- To bylo chytré. - Děkuju.
Aspoň jsi pořád chytrá.
I když jsi už přišla o zanícení a ideály…
Přestaň, tati.
Jako by to bylo včera,
když jsi věřila, že svět nepatří těm, kdo nabídnou nejvíc.
Dneska tuhle tirádu vynechme, tati.
To bylo samozřejmě před nástupem do Reality Gorriti.
Než jsi vyměnila Marxe a Lenina za Dolceho a Gabbanu.
Vymysli si aspoň nové vtipy, ano?
Královna správy budov.
S kozačkama za 300 dolarů.
Zrádkyně svého jména.
Pitomého jména.
Clara není pitomé jméno.
Clara Lemlich si za něčím stála.
Ale já ne, co?
Clara Lemlich se dokázala postavit za své ideály.
A je to tady.
Listopad 1948.
„Bylo mi teprve devět.“
Bylo mi teprve devět.
Nikdy dřív se nesešlo tolik lidí.
- Tisíce pracujících. - „Já stál vzadu…“
Já stál vzadu se svým otcem.
Vysadil si mě na ramena, abych lépe viděl.
Bylo svoláno shromáždění.
Jako první vystoupil Gompers, pak Monserrat Bengorea,
Palacios a Benvenuto.
Všichni měli krásné proslovy.
Mluvili o vedoucích, kterým víc záleží na majetku než na životě
a na výnosech víc než na lidech.
Samé vznešené projevy, vznešená slova.
Ale shromáždění bylo pořád trochu neosobní.
„Až najednou…“
Až najednou vedle mě
povstala mladá hubená dívka
a rozběhla se na pódium.
Nebojácně stála mezi velikány.
A začala v jidiš křičet ke stovkám lidí.
Jak si dokážeš představit, moc lidí jidiš nemluvilo.
Ale dokázala, aby jí rozuměli úplně všichni.
Ta dívka byla Clara Lemlich.
„Jsem dělnice,
další z těch, kteří trpí v nelidských podmínkách.
Už mám dost slov,
která nás nezahřejí, nenasytí,
ani neutiší naše rozhořčení.
S okamžitou platností navrhuji svolat generální stávku.“
Následovala chvíle naprostého ticha.
A pak dav vybuchl takovým řevem,
nohy dupali do země…
Delegát požádal o souhlas.
A tisíce lidí křičely: „Ano!“
Jako jeden muž.
„Určitě?
Jste ochotni za to položit svůj život?“
Zvedly se tři tisíce rukou.
A táta, který mě držel, povídá:
„Zvedni ruku, chlapče. Zvedni ruku, já přísahám.“
A tak jsem zvedl ručku.
A moje devítileté srdíčko bilo jako zvon.
Zatímco můj otec a tisíce dalších přísahali.
„Zradím-li záležitost, k níž se nyní přidávám,
nechť ruka na mé paži uschne.“
- „A delegát…“ - A delegát křičel…
- „Vyhlašujeme generální stávku!“ - „Vyhlašujeme generální stávku!“
- „A pak všichni…“ - A pak všichni jásali, Claro!
A po letech ses narodila ty
s mocným křikem.
A já řekl tvé matce:
„Esther, to je síla Clary Lemlich.“
- „A máme jméno!“ - Máme jméno.
- „S takovou vášní ses narodila!" - S takovou vášní ses narodila!
Moje holčičko.
- Pojď sem. - To je krása, tati.
Ano.
A o 60 let později
jsem pochopil, že porodila KGB.
Jdi k čertu, tati.
Jen když mi slíbíš, že nepůjdeš za mnou.
Tati, Clara pro mě není jen jméno.
Clara je pro mě prokletí.
Všechny děti ve školy dostaly k 10. narozeninám
třeba kolo, co já vím.
A tys mi dal výtisk Kapitálu.
Bylo mi deset, tati.
Vzpomínáš si na Patricii? Tu s ofinou?
Ano, samozřejmě.
Moje jediná kamarádka.
Jednou mi řekla, že věří v Boha.
Zmátlo mě to.
„Tati, Patricia říká, že věří v Boha. Co jí mám říct?“
„Řekni jí, že to přejde.“
Tak jsem jí to řekla. A ona to řekla mámě.
Máma to řekla tátovi. Ten to řekl všem.
A druhý den si se mnou nikdo v ulici
nechtěl hrát.
Byla jsem sama.
Celé dětství jsem byla sama.
Nespravedlnost.
Stála sis za svým a já tě obdivoval.
Odešla jsi ze strany a já to respektoval.
Protestovalas za lidská práva, za suverenitu Malvín, za demokracii.
Protestovalas a by to tvůj vlastní hlas, ne můj, ani ničí jiný.
Chtěla jsi změnit svět a milovalas to.
Ano, milovala.
- Ale změnila ses. - Všichni se mění, tati.
Nemění se jenom svět.
- Co se ti stalo? - Co se mi stalo?
Tati, já se vdala, měla jsem dvě děti, žila jsem život.
Bojuju bitvy, které můžu vyhrát. Jsem chytřejší než dřív. To se mi stalo.
A teď si s tebou chce hrát celá ulice.
Vzala sis usměvavého chirurga Rickyho.
Díky mastným účtům pro boháče
vám koupil dům v La Horquetě.
Vaše děti věří v televizi na Netflixu.
A ostatní děti si s nimi chtějí hrát.
To je nová utopie.
Každý si hraje s každým.
- Já ne. - Odcházím.
Já si své nepřátele držím dál.
- Nezapomínám na ně. - A co děláš?
Protestuješ v řeznictví.
Bože, pro tebe je všechno tak snadné, vážně ti závidím.
Víš, na kterou stranu patříš. Ale proč bojuješ staré bitvy?
Tvoje revoluce neexistuje. Je stará. Skončila.
Viděls poslední dobou ten svůj lid?
Lid na všechno kašle.
A já na tvoji revoluci nemám čas.
Mám moc práce, tati.
Musím do práce.
Dávám tam, kde něco dostanu na oplátku, chápeš?
Mýlil jsem se.
Už ani chytrá nejsi.
Já vím, že se nic nezměnilo.
Nejsem blbec.
O důvod víc.
Na skandál se dá reagovat jenom skandálem. Rozumíš?
Skandálem!
Já už nemůžu, tati. Dost.
Ahoj, Rappaporte.
Přestaň, tati.
Ahoj, Rappaporte.
Já nehraju.
No tak, jako malá jsi to měla ráda.
Ale už si to nepamatuju.
Rappaporte, jak se má rodina?
Já nejsem Rappaport.
A co tvoje obuvnictví?
Já nejsem Rappaport.
Ahoj, Rappaporte. Jak se máš?
Já nejsem Rappaport. A neplácej mě po zádech.
Kdo si myslíš, že jsi,
že mi říkáš, jak mám zdravit Rappaporta?
Zlobíš se na tátu.
Odpusť mi.
Ty mi odpusť, tati.
Musím s tebou něco udělat.
Ne, nemusíš nic dělat.
Chci, aby ses odsud přestěhoval.
Aby ses přestal toulat po ulicích a byl jsi v bezpečí.
A už jsem se rozhodla.
- Promiň, mám něco na práci. - Kam jdeš, tati?
Tati, poslouchej mě, prosím. Sedneme si, ano?
Chci ti říct, nad čím jsem přemýšlela.
Poslouchej mě.
Víš…
Dám ti tři možnosti, ano? A ty si musíš jednu vybrat.
První možnost je, že budeš bydlet se mnou.
- Budeš mít vlastní pokoj a koupelnu. - Nechci.
Druhá možnost.
Usměvavý chirurg Ricky našel tohle pěkné místo blízko našeho domu.
Přinesla jsem ti tohle, aby ses mohl podívat. Rezidence Modřín.
Nechci.
Mám i třetí možnost.
Nebudu z ní nejšťastnější,
ale jsem ochotná to na měsíc zkusit.
Zůstaneš u sebe doma.
- Dobře. - Ale nebudeš se mi schovávat.
Aspoň jednou týdně tě budu navštěvovat
a přestaneš chodit do parku.
Nesmíš se toulat po ulicích, tati.
A vždycky v poledne musíš zajít sem.
Byla jsem tam, je to pěkné.
Dají ti tam oběd a odpoledne pořádají aktivity.
Centrum pro seniory Uspallata.
Jaké centrum?
- Uspallata. - Aha.
Dají ti tam… Podívej.
Aktivity. Přečti si to.
„V jednu hodinu
doktor Alfredo Mantovani představí audiovizuální příručku
o hygieně a prevenci ve stáří.
Milujeme hygienu.“
No…
„Ve dvě hodiny. Milujeme lidovou hudbu. Gaučové hrají na kytaru.“
To je pěkné.
„V půl čtvrté. Umělecko-řemeslná dílna
pod dohledem paní Graciely Raimúndez.“
Tak si to zopakujeme.
Buď exil v La Horquetě,
ďáblův ostrov nebo školka pro seniory.
Nechci, nechci, nechci.
A teď mě omluv, odcházím.
Pusu tátovi.
Spousta pusinek. A je to, díky.
Budu tě žalovat, tati.
Po tom puči v řeznictví jsem šla za právníkem.
Můžou mě určit za tvého opatrovníka.
Prý mám dostatek důkazů,
že jsi fyzicky i duševně neschopný
se o sebe postarat sám.
Celá řada útoků, výhrůžek
a vydávání se za jiné.
Tati, když tě vidím s tím chodítkem,
chci tě chránit.
Prosím tě,
nenuť mě zavolat tomu právníkovi.
Když utečeš, najdu tě.
Jsem připravená na to, že mě budeš nenávidět.
Myslíš to vážně?
Ano.
Clarito, musím ti něco říct.
Napsal jsem ti dopis, který si máš přečíst až po mé smrti,
ale bude lepší, když se to dozvíš teď.
Co se děje? Děsíš mě.
Tvá matka a já
jsme se měli moc rádi.
To si pamatuj.
Nový rok 1959.
Slavili jsme v Klubu mladých dělníků
a mezi sklenkami moštu,
kdy jsme si povídali o dialektickém materialismu
a nadhodnotě,
jsme vždycky zvládli sbalit nějakou holku.
A najednou přišly zprávy z Kuby.
Fidel vstoupil do Havany.
Revoluce zvítězila.
Proběhla zapálená debata o tom, co máme dělat a nedělat,
jako bychom z Villy Crespo zmohli vůbec něco.
Dohadovali jsme se o různých strategiích.
Všichni se hádali.
A pak jsem tam uviděl ženu,
které po tvářích tekly slzy přímo na rádio.
Byla to Esther, tvá matka.
Pocítil jsem příliv něhy.
A po letech ses narodila ty, má drahá dcero.
Bylo to dobré, všechno bylo dokonalé.
Až do října 1992.
Do třetího října.
Co bylo pak?
Zamiloval jsem se.
Poprvé a naposledy v životě jsem se zamiloval.
Rozbušilo se mi srdce.
Co na to říct? Vždyť jsi jen člověk.
Bylo jí 20 a mně 53.
- Cože? - Ano.
- A kde jste se potkali? - V knihovně židovského centra.
Seděl jsem u hlavního stolu
a uviděl jsem krásnou Anu Grimberg,
která tam studovala.
Vzhlédla a usmála se na mě.
Nedokázal jsem říct ani ň.
Vrátila se ke své knize.
Měla takový smutný pohled.
Bylo vidět, že je sama.
Chystala se odejít.
Měl bych s ní promluvit.
Ale najdu odvahu?
Mluvil jsem s ní.
Mluvil jsem s ní
a slova mezi námi plynula celé hodiny.
A dny strávené v jejím bytě v ulici Finochietto
byly nejšťastnější v mém životě.
Řekla mi, že díky mně nespáchala sebevraždu.
Zachránil jsem ji právě včas, Clarito.
Právě včas.
Díky mně neumřela.
- Aha. - Ale byl jsem ženatý s Esther.
A s tím se nedalo nic dělat.
Přestěhovala se do Izraele a začala nový život.
O šest měsíců později mi přišel dopis.
Napsala: „Máme dítě.“
Holčičku.
Každý rok nebo dva
poslala další krátký dopis.
A pak bylo ticho.
A nic víc.
Před třemi měsíci mi přišel telegram z izraelské ambasády,
že mě navštíví seržant Grimberg
v pátek v pět odpoledne.
Přesně v pět se seržant Grimberg ukázal.
A byla to žena.
Seržantka Grimberg
je moje dcera.
Je jí 32 let.
Vypadá jako její matka. Je krásná.
Přijela do Buenos Aires, aby se se mnou setkala.
A chce, abych bydlel s ní.
Proto jsem ti to musel říct.
Příští měsíc letíme do Izraele.
A tam strávím poslední dny.
Tady to máš.
Nemusíš se trápit.
Jak se nemám trápit, tati? Říkáš mi…
Ani pro mě to není snadné, zlatíčko.
Ale jistě chápeš, že jsem ti to musel říct.
Rozumíš?
Ano?
- Chci ji poznat. - Samozřejmě.
Je to tvá sestra.
- Kdy ji můžu vidět? - Pozítří, v pátek.
Na oběd. Zvu vás.
Ne, platit budu já, ať můžeme jít do pěkné restaurace.
Dobře.
Tak gratuluju.
Konečně máš, co sis přál. Dceru, co je voják.
Ne, sedni si. Kam jdeš, zlatíčko?
Mám zpoždění, tati. Zaparkovala jsem saně nakřivo.
Sibiř je daleko.
- Uvidíme se v pátek. - Posaď se.
Uvidíme se v pátek.
Pojď sem, Clarito. Počkej, Rappaporte.
Ahoj, Rappaporte!
Rappaporte, co se ti stalo?
Bývala jsi vysoká blondýna.
A teď…
Rappaporte, Rappaporte.
Rappaporte.
Všechno jste si vymyslel.
Pochopitelně.
Vy jste ale hroznej parchant.
Vlastní dceři.
Musel jsem, abych zachránil život.
Svůj vlastní.
Bože, to je ale parchant.
Chtějí mě poslat do domova důchodců.
Nemohl jsem váhat.
Většího parchanta jsem v životě nepotkal,
jak jsou dějiny parchantů dlouhé.
Vy byste do koncentráku nakráčel jako beránek
a nechal se oběsit na modřínu.
Já bych tohle dceři nikdy neudělal. Nikdy.
Už to není moje dcera. Je to kolaborantka.
Stejně vám to neprojde. Pozítří, v pátek…
V pátek už budu v Quemú Quemú nebo Hongkongu.
Quemú Quemú… Prosím vás.
Takhle nedojdete ani do centra.
Odjedu. Někam, kde mě nenajdou.
Vážně? A co vaše dcera? Bude si myslet, že je po vás.
Co vy jste za člověka?
Na nikom vám nezáleží, starče.
Napíšu jí dopis. A je to.
Pošlu jí dopis, kde své chování vysvětlím.
Hotovo.
Rodrigo?
To nemůže být Rodrigo. Tenhle je mnohem větší.
To je ale hezkej obrázek, Laurito. Jako živej.
Jak jsi mě našel?
Kdo hledá, najde, kočičko. Něco mi dlužíš.
Ano.
Tady máš.
Ty mi dlužíš 500 táců. Tohle není ani 100.
Heleďte.
Pojďte sem. No tak.
- Co se děje? - Pojďte.
- Já ti to vysvětlím. - Co?
Že v parku jsou akorát feťáci a kreténi?
Já ty peníze seženu, ale nešlo to.
Když sis volala ve tři ráno o koks,
tak to taky nešlo?
- Ne. - Zklamal jsem tě někdy?
Ne. Já vím, omlouvám se.
Lidi už nemají morálku a lezou mi na nervy!
Pojď sem.
Pojď sem!
Zůstaň stát, sakra!
Buď v klidu, do háje.
Musíš mě brát vážně, Laurito. Rozumíš?
Aby se mi ty peníze vrátily.
Protože když je nedostanu, tak se dlouho nedožiješ.
- Zítra v osm v altánku. - Dej mi víc času, prosím. Nemůžu…
Pojď sem.
Dobře mě poslouchej.
Neříkej, že nemůžeš, Laurito.
Ty se nevzdáš a zvládneš to.
Řekni si rodičům.
Něco prodej.
- Nebo si stoupni na ulici. - Ne.
Ale ty prachy mi vrátíš.
- Zítra v osm v altánku. - Ne.
Ať tě ani nenapadne odjet z města.
To by byla chyba.
Ty vole.
To je ale hnusný město.
Člověk si sám připadá hnusnej.
Čau, kočko. Uvidíme se zítra.
Slečno!
Jste v pořádku, slečno?
Božínku…
No tak!
Tady. Tady máte.
Vezměte si to, zlatíčko.
Děkuju.
To nic. To nestojí za řeč.
Byl to lichvář?
Ne, je to dealer.
Prodejce.
- Prodává drogy. - A vy mu nemůžete zaplatit?
Bože.
Poslechněte mě a odjeďte co nejdřív.
A taky co nejdál.
Odjeďte z města, pokud je to nutné.
Já nevím…
Nasedněte do vlaku kdovíkam.
- Musíte odjet, má drahá. Poslechněte mě. - Ne.
Proč? Proč musím odejít?
Už jsem tomu utekla.
Už tři měsíce jsem si nic nevzala.
Přihlásila jsem se na uměleckou školu.
- Chcete to vidět? - Samozřejmě.
Každý den chodím do parku.
A celou dobu kreslím.
Protože se životem chci dělat něco dobrého.
Ale to nestačí.
Neničte ty kresby, moje milá.
Jsou moc pěkné. Nedělejte to.
Dejte na mou radu a odjeďte někam daleko.
Ne.
Těmhle chlapům se nedá utéct.
Jsou jako obchodní řetězec, co má pobočky všude.
Má pravdu.
Je třeba podniknout jiné kroky.
Řekněte mi, slečno.
Máte něco v plánu v pátek kolem oběda?
Já nevím.
Možná budu v nemocnici. Nebo mrtvá.
Nebudete v nemocnici.
Věřte mi.
Neumřete. Neumřete.
Je to jasné?
Čas?
Za deset minut osm.
Výborně.
Jak se jmenuji?
Už zase? Kolikrát to mám opakovat?
Jak se jmenuji?
Donato.
Celým jménem.
Severino Donato.
Také známý jako…
Chraplák Donato.
V pořádku? Prošel jsem?
Generální komisař Severino Chraplák Donato.
Teď vy. Jak se jmenujete?
Já jsem… Trhněte si.
Jak se jmenujete?
Kokták Robledo.
Kokta Robledo.
Přece nemůžete být Kokták Robledo. Ani nekoktáte.
A vy nechraptíte.
Prosím vás.
Kokta Robledo, pane. Kokta.
Nejspíš se mě nebude moc vyptávat, než mě zastřelí.
Může na to přijít řeč.
V takových situacích jsou podrobnosti všechno.
Kokta zní jako kulomet.
Kokta.
Představíte se následovně.
První seržant Evaristo Kokta Robledo.
Nic takového říkat nebudu.
Udělám, co jsem udělat přišel a tečka.
To stačí.
Vždyť já kouřím.
Kouřím.
Cigaret jsem se 32 let ani nedotkl,
a co vás znám, tak kouřím. Neskutečné.
Podívejte, dělám to pro tu dívku, aby se nemusela prostituovat,
ale nezůstanu tu ani o minutu déle, než bude nutné.
Vy jste časovaná bomba, starouši.
Projdeme si společnou historii, pane.
Co jsem vám provedl? Řekněte.
Ten hajzlík tu nebyl včera ani dnes.
Už mu nemusíme platit daň. Nebo snad ne?
Prozatím.
A co vaše práce?
Zmínil se snad Menéndez Roberts o vašem propuštění?
Zatím ne.
Takže až ten chlap přijde,
běžte za ním a řekněte: „Dobrý večer.
Jsem první seržant Evaristo Kokta Robledo.
Chce s vámi mluvit generální komisař Donato.
Říká se mu Chraplák.“
Přivedete ho sem a je to.
Vaše práce skončila.
A pak se půjdu projít.
Půjdu domů a zbytek se dozvím ve zprávách.
Já to nechápu.
Jestli s ním chcete mluvit sám,
k čemu potřebujete mě?
- Tomu nerozumím. - Kvůli podrobnostem, Antonio.
Aby to vypadalo, že mám personál, organizaci.
Teď, Cardoso. Běžte.
Radši už půjdu.
Ne, tamtudy. Běžte tam.
O co jde, dědo?
Robledo Evaristo. Kokta. Těší mě.
Poslyšte, tamhle můj šéf… Generální komisař Donato.
Chce s vámi mluvit.
- Váš šéf? - Ano.
Patřím k jeho personálu. Chce s vámi mluvit.
- A kdo jste? - Jeho personál.
Ale kdo jste?
Robledo.
Evaristo. Kokta.
Jste mi nějak povědomý. Neznáme se?
Ne.
Ne, pane. Neznáte mě.
Víte, mě nemůžete znát, protože já… Chápete? Já totiž…
Nejsem nikdo.
- Jak to myslíte? - Nejsem nikdo.
Neexistuju.
Ale poslouchejte mě, prosím vás, protože…
Ten, kdo je někdo, což je on, s vámi chce mluvit…
Nemůžu, mám práci.
- Komisař… - Říkám vám, že nemám čas!
Aha, to jsem nevěděl.
Prý nemůže, nemá čas.
Tak hele, ty hajzle!
Mluvíte na mě?
Ano, na tebe, Al Capone.
- Pojď sem. - Co chcete?
Nechci křičet. Pojď sem.
Laurita Martínez. Pět set táců.
Říká vám to jméno něco? A ta částka?
Cože?
Tak, chlapče.
Pojď si promluvit s taťkou.
Nechám vás o samotě.
Co je s Laurou Martínez? A kdo jste vy?
Jsem komisař Donato.
- Jestli si ta děvka myslí… - Ta děvka je moje dcera.
Sednout.
- Dobře. - Podívejme.
Ta holka má tátu.
Nejsem její biologický otec. Jde o jiný typ otcovství.
Mám hodně dětí.
Jsem Chraplák Donato.
Nikdy jsem o vás neslyšel.
Na tvojí úrovni mě to nepřekvapuje.
Vy mladý máte vždycky mezery.
A pak skončíte ve škarpě.
Já tě poučím.
Ty nejspíš pracuješ s 32. okrskem.
Já dohlížím na celý jih.
Od bulváru Belgrano až k řece Riachuelo.
Jistě chápeš, že nemám čas řešit maličkosti.
To nechávám Gordillovi.
Rogelio Gordillo.
Dvouhlavec.
Kokto!
On nezná Dlouhlavce.
S Koktou si radši nezahrávej.
Dělá průvodce na místech, odkud není návratu.
- Rozumíme si? - K věci, dědo.
Přestaň. Když mě budeš rozčilovat, moc si nepomůžeš.
Mluvíme o tvém problému.
Sám s Lauritou nejsem spokojený.
Že byla závislá na kokainu, je pro mě osobní selhání.
Přiznávám.
Ale říkala mi, žes ji uhodil, a to mě také netěší.
Rozumím, že si hlídáš své území,
ale my si poradíme sami.
Nic ti do toho není.
Patří do rodiny a už nikoho obtěžovat nebude.
Je to jasné? Zapomeň na ni.
Jako bys ji neznal.
Zapomeň na ni, nebo se z tebe stane jen vzpomínka.
Vy dva starý paprikové mi chcete ublížit?
Jistěže ne.
Nikomu neubližujeme.
Nehodlám se s tebou prát, vždyť bys mě zabil.
Ale s Koktou si nezahrávej.
To má být vtip? Co je to za blbost?
Řekněte mi, co jste tu včera dělali.
- Nevzpomínám si. - Ne?
Měl jste tohle. Já mám oči i vzadu!
- Varuju tě ze slušnosti. - Kde je ta holka?
Děláš velkou chybu.
Jděte do hajzlu, vy dva! Nesnáším, když si mě lidi neváží!
Nejdřív ta holka, a teď tyhle dva dědci.
Copak mám na čele napsáno, že jsem debil?
- Já nevím, pane, nevidím. - Dost.
Řekněte mi, co jste zač a kde je ta holka.
- Jsem Chraplák Donato. - To je mi fuk! Kde je?
Na tom nezáleží!
Na okrsku vědí, že jsem tu.
Když se do devíti nevrátím, pošlou posily.
Budeš ze mě dělat vola? Kde je ta holka?
Nejsem oprávněn nic říkat.
Hele, já žiju na ulici.
Jestli mě urážíš na ulici, urážíš mě u mě doma.
- Kde je? - Jsem komisař Donato.
Uvidíme, jak se umíš bránit, komisaři.
- Nech mě! - Kde máte ty posily? Nevidím je.
Pusťte ho!
Pusťte toho muže! Nebo zavolám policii!
Tak Kokta mluví!
Na rohu je policie, dojdu tam.
- Vrať se. - Dojdu pro policii.
Dědku!
Hej! Co je to?
Co je to? Šílený stařec s nožem v ruce.
Vždyť mě ani nevidíte!
Vidím modrý stín celý od krve.
Pojď blíž, a bodnu tě. Já tě dostanu, ty hajzle.
Dobrý, Kokto, odcházím.
Ty dědci mi lezou na nervy. Kde je sakra ta holka?
Tys utekl, ty grázle!
Ne, Cardoso.
- Tys utekl, zbabělče! - Cardoso!
Já jsem tady doma, jasný?
Jmenuju se Antonio Cardoso, ty zbabělče!
Nezahrávej si se mnou, nebo ti ufiknu koule!
A hodím si je do salátu!
Ne! Ne, ty svině!
Ty svině! Ne!
Cardoso!
Cardoso, pojďte.
Posaďte se.
Já jen…
Ani slovo, prosím!
Jen jsem vám chtěl říct,
že se mi po vás upřímně stýskalo, Cardoso.
Tak jste to řekl.
Také bych rád vyjádřil radost, že vás pustili z nemocnice.
Je mi jen líto,
že jsem k vám nemohl na návštěvu.
Nemohl jsem vás k sobě pustit.
Nakukal byste jim, že jste doktor a amputoval mi nohu.
Strávil jsem bez vás krásných 12 dní.
Máte pravdu. Nic vám nevyčítám.
Ne, řekl jsem jim,
aby vás nepouštěli, ani kdybyste tvrdil,
že jste převtělený Favaloro,
To se nedivím.
- Už jsem si přestal vymýšlet. - No jistě.
Opravdu.
Od toho incidentu s oním padouchem,
kdy jste se zachoval skutečně velkolepě.
Takové hrdinství neviděla tato země od dob seržanta Cabrala.
A od té doby už jsem jen sám sebou.
V pátek přišla Clara na oběd
a já jí řekl pravdu.
Chudinka malá.
Měla slzy v očích
a já se rozhodl jí říct pravdu.
Uznávám, že fakt, že se Laurita
už neukázala,
mi pomohl se rozhodnout.
Mohl jsem si vymyslet další lež, ale nechtěl jsem.
Můj jazyk je nebezpečný.
Udělal z vás Koktu Robleda, a málem jste přišel o život.
Vymyslel jsem si izraelskou rodinu, a zlomil srdce vlastní dceři.
Posílám svůj jazyk do důchodu.
Když už mluvíme o vašem jazyku,
právník výboru zjistil, že organizace DOST UŽ neexistuje.
Vyrazili mě na ulici i s bojlerem.
A bez odstupného.
To mě moc mrzí.
Slíbil jste Lauritě,
že jí s tím mafiánem pomůžete.
A kdo ví,
co teď s tou milou dívkou je.
A když už děláme inventuru,
Rodrigo.
Vrátil se?
Teď si účtuje 3 000 pesos.
Takže jste prohrál. Pět nula.
Ujišťuji vás, že moje rány více soli nepotřebují.
A ještě něco. Nejsem seržant Cabral.
Z Cabrala vymlátili duši, ze mě ne.
Naopak, já jsem div nevymlátil duši z toho zmetka.
Jestli se mi dostane… Podívejte.
Vidíte?
Kus toho parchanta.
Jeho bundy, ale stejně.
Skoro jsem ho rozpáral, než mě dostal.
Víte, co jsem viděl?
V nemocniční posteli se nade mnou vznášel
obličej toho idiota s výrazem čiré hrůzy.
Oči měl jako talíře, když jsem vytáhl nůž.
Zamrzl.
Mohl se podělat strachy. Vůbec nic nechápal.
Jak by taky mohl? Jak by mohl?
Panebože. Podívejte…
I s mým hrozným zrakem
jsem jasně viděl, že mu oči div nevypadly z důlků,
jak na mě civěl.
Protože mě viděl.
Ujišťuji vás, že mě viděl.
Viděl mě.
A poslyšte, můžu vám slíbit, že potrvá pěkně dlouho,
než si na mě ten parchant zase troufne.
To si nechám zarámovat.
Bohužel už musím jít.
To je nejlepší zpráva dne.
V poledne mám být v pečovatelském domě.
Ve 12 zvoní. Když přijdu pozdě, dostanu vynadáno.
Jsem zase ve školce.
Musím si pospíšit, protože mi Clara každý den volá.
A o víkendech už do parku nechodím.
Trávím je v La Horquetě.
V nemocnici mi řekli, že vás včera pustili.
Tak jsem za vámi přišel.
Protože vám dlužím omluvu a také pravdu.
Jmenuji se León Schwartz.
To je moje pravé jméno.
V mládí jsem byl aktivista. Taková je pravda.
Ale kvůli životu, rodině a dětem
jsem si dělal starosti, z čeho budeme žít.
A posledních 41 let svého aktivního života
jsem obsluhoval jako číšník v kavárně Imperio ve Villa Crespo.
To je vše.
Číšník.
Odešel jsem do důchodu v 73 letech.
Byl bych rád pracoval ještě chvíli,
ale moc jsem mluvil a některým zákazníkům to vadilo.
Takže jsem zase jako celý život
nikdo.
Zkrátka nikdo.
Taková je pravda.
Sbohem, Antonio.
Přeji vám i vašemu noži vše nejlepší.
Páni.
Vy si s tím lhaním nedáte pokoj.
Říkám vám pravdu.
Jakou pravdu, pane?
Vy ani nevíte, co je pravda.
Poslyšte…
Za všechny naše společné chvíle.
Povězte mi pravdu.
Já už jsem vám pravdu řekl. Víc toho není.
Ne, pane.
Že jste byl číšník? Ale prosím vás.
Musel jste být mnohem víc než číšník.
Tak co jste dělal?
Skutečně jsem byl jen číšník.
Jen číšník.
Ovšem chvíli jsem pracoval
ve filmovém průmyslu.
Cože? Pracoval jste u filmu?
Vy říkáte u filmu,
my ve filmovém průmyslu.
A jakou práci jste tam dělal?
Neříkal bych tomu práce.
Ale krátce jsem byl producent, režisér a scenárista.
Producent a režisér.
A scenárista.
Tak vidíte. Já věděl, že lžete!
To je velká věc!
- Dá se to tak říct. - Ano.
Byly to těžké časy.
Konec 70. let. Černé listiny.
Naši nejtalentovanější umělci byli buď zavražděni, nebo vyhoštěni.
Všichni měli strach.
Celá branže byla zcela paralyzována.
Soutěžil jsem v Cannes
s dokumentárním filmem
o osvobozeneckých hnutích v Latinské Americe.
Páni, v Cannes!
Ano, o Cannes jsem hodně slyšel.
Byl to můj koníček.
Copak by mě napadlo, že vyhraju Zlatou mušli?
To snad ne! Jak se ten film jmenoval?
Otevřené žíly Matky přírody.
Mám husí kůži.
Peníze jsme neměli, ale odvaha nám nechyběla.
- Chápete? - Jistě.
Najednou zazvonil telefon.
Ve dvě ráno.
Ne! Kdo to byl?
Filmový průmysl.
„Potřebujeme rychlá řešení a razantní opatření.“
Představte si to v kontextu.
Ano, jistě. Dokážu si to představit.
A co jsem udělal?
No? Co jste udělal?
To je na dlouho.
Je to dlouhý a zamotaný příběh.
Pokusím se vám to shrnout.
DVA NEZNÁMÍ Z PARKU
NA MOTIVY DIVADELNÍ HRY HERBA GARDNERA JÁ NEJSEM RAPPAPORT.
Překlad titulků: Antonie Dědečková