Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
DENNE HISTORIE KAN FOREGÅ I ÅR 2030
ELLER I 1984.
I ÅR 506 ELLER I ÅR 2000.
MÅSKE FOR TI ÅR SIDEN ELLER OM ET PAR DAGE.
ELLER HVEM VED?
MÅSKE FOREGÅR DEN LIGE NU.
Sikke en lettelse!
Det var klogt af naturen
at få noget så banalt som at udskille affald fra vores kroppe
til at føles så behageligt.
Det får mig næsten til at tro, at legenden om Gud er sand.
Nå, men hvor kom vi fra?
Hvad talte vi om?
Jeg skulle til at fortælle dig noget meget vigtigt.
- Hvad talte vi om? - Vi talte ikke.
Du talte. Jeg talte ikke.
- Og hvad sagde jeg? - Jeg ved det ikke. Jeg lyttede ikke.
Du gjorde det helt alene.
- Hvorfor lyttede du ikke? - Fordi du er en løgner.
Jeg er færdig med at lytte. Jeg har ikke lyttet i to dage.
Lad ikke, som om du læser. Jeg ved, du ikke kan se.
Det her er en stor park. Der er mange typer mennesker.
- Børn, kræmmere, sælgere… - Okay.
Gå dog hen og forstyr dem.
Jeg gider ikke tale med dig længere. Du kan lige så godt tale med det træ.
Det er en lygtepæl.
Du lyver altid.
Du taler og taler, og det hele er løgn.
Jeg kræver, at du underbygger anklagen, herre.
Okay. Gerne.
For eksempel, er du eller er du ikke
en tidligere officer i Rwandas befrielseshær?
- Naturligvis ikke. - Og du hedder ikke Mobutu. Vær ærlig.
- Nej, det er da klart. - Der kan du se. Du løj.
Jeg løj ikke for dig. Det kaldes en hemmelig identitet.
Hvad? Hvad betyder det?
I min profession skal man have en hemmelig identitet.
Jeg må ikke røbe mere end det.
Siger du, at du er spion?
Jeg siger bare, at mit navn er Mobutu, medlem af Rwandas befrielseshær.
De gav dig godt nok en lorteidentitet.
Tror du ikke, jeg sagde det til dem? Det gjorde jeg.
Hvordan kan en 86-årig polsk mand hedde Mobutu i Rwanda?
"Det var ærgerligt, makker. Du fik Mobutu. Hvad kan man gøre? Sådan kan det gå."
Sådan tjener jeg til dagen og vejen.
Og nu beder jeg dig om ikke at stille flere spørgsmål.
Men det er ret mærkeligt, ikke?
Hvorfor valgte de en gammel mand til det job?
Så du har spørgsmål? Det har jeg også.
For cirka et år siden står jeg i kø i banken.
Så henvender en fyr sig
og spørger mig med det samme, om jeg vil være hemmelig agent.
- Nej! - Men det giver lidt mening.
De tænker: "Han er en gammel mand. Ingen vil lægge mærke til ham.
Han kan være som et spøgelse og indsamle information."
Ja, det er sandt.
Men de gjorde det elendigt med min hemmelige identitet.
- Tja… - Men jeg beder dig.
Ikke flere spørgsmål.
Jeg mener det. Jeg må ikke svare på dem.
De gav mig også et kodenavn.
Abel.
- Abel? - Abel Goldfarb.
- Og hvad er dit rigtige navn? - Samuel Goldfarb.
- De gav dig samme efternavn. - Ja. De er nogle tumper.
Men man skal jo tjene til dagen og vejen.
Ja, det er det, jeg altid siger. Sig mig noget.
Skaffede du dem nogensinde information?
Jeg sidder her hele dagen lang med en fyr, der tror, at en lygtepæl er et træ.
Hvilken information kan jeg få? Laver du sjov? Nej da.
Men jeg skal spørge ind til deres sygesikring til spioner.
For de fortalte mig…
- For fanden da! - Hvad?
For fanden i helvede! Du narrede mig igen.
Jeg svor ikke at falde for det igen, og du gjorde det.
"Jeg hedder Abel Goldfarb. Sygesikring til spioner."
Tænk, at du gjorde det igen.
Du skal ikke sige, at den ikke var god. Det var en god historie.
- Lang, indviklet, overbevisende. - Slet ikke god!
Denne samtale er slut.
Du narrer mig ikke igen. Skrub så af.
Det er min plads. Jeg kom først.
- Din plads? - Ja.
Hvordan kan den være din? Vis mig skødet.
- Vi får se, om den er din. - Vil du se skødet? Det er lige her.
- Kan du læse håndflader? - Vær sød.
Læs de hænder. Jeg har haft boksehandsker på.
Jeg fandt pladsen for tre år siden.
En afslappende, rolig plads.
Men du kom for en uge siden og har drevet mig til vanvid.
Gå så. Jeg tæller til tre, ellers slår jeg dig.
Det kræver vist en kort diskussion.
Klokken ringer!
- Herre… - Bokserne går ind i ringen!
Hvordan kan du slå mig, hvis du ikke kan se mig?
- Din opførsel er pinlig. - Dit ansigt er pinligt, når jeg er færdig.
Med al respekt
er din personlighed deprimerende, og du har en forfærdelig attitude.
Mesteren kommer nu!
Herre, rør dig ikke. Lig stille. Måske har du brækket noget.
Jeg er aldrig faldet før.
Det skal du ikke tænke på.
Jeg falder hver morgen. Jeg vågner, får en kop kaffe og falder så.
Det er livets cyklus, ikke?
Når man er to år gammel, rejser man sig og begynder at gå.
Og pludselig fylder man 86 og falder igen.
Kan du løfte hovedet? Må jeg se?
Ja, sådan. Det er et godt tegn. Godt.
Jeg tjekker dit bækkenområde.
Godt, lad os se her.
Hvis du kan lide massagen, skal du vide, at jeg er single.
Fjern så dine hænder!
Bare rolig. Det er fint, hvis du brækkede noget.
Min hofte er som en tekop. Sidste år brækkede jeg hoften to gange.
Jeg var også død i noget tid.
Seks minutter.
- Det er ikke lang tid. - Jeg fik lavet en bypass, og slam!
De fik mig i gang igen med kabler, som om jeg var en bil.
Kan du bevæge dine arme? Vil du venligst forsøge?
Glimrende! Du er helt okay.
Lig der i fem minutter og få hvilet dig lidt.
Man slapper bedst af med en vits.
Verdaguer var den bedste. Husker du ham?
Var det også løgn og latin?
- Hvilket? - Hvad mener du?
- At du var død. Det kan ikke passe. - Det var jeg.
- Det var sandheden. - Sandheden? Hold da op.
- Lad mig hjælpe dig. - Nej, jeg kan godt selv!
Okay, fint. Kom så.
Sådan. Godt, du kan klare dig selv.
- Hvor skal du hen? - Væk fra dig.
Jeg har fået nok af alle dine løgne.
Det er ikke løgne.
Det er
modificeringer.
Nogle gange passer sandheden mig ikke. Den bliver for stram.
Så fjerner jeg noget herfra og så noget derfra,
indtil den passer mig perfekt.
Sandheden? Må jeg være fri.
Sandheden er en tredobbelt bypass sidste år.
En pension, der udbetales den syvende hver måned som er væk den ottende.
Jeg går i bageren for at købe daggammelt brød.
Det er sandheden.
Jeg fortæller dem, at det er til duerne.
Det er mig, der er duerne.
Jeg var død i seks minutter. Det er sandheden.
Og lige siden har jeg haft et nyt princip.
Modificeringer.
I morges fortalte jeg grønthandleren, at jeg er den sidste comechingon.
Han lytter.
Og så begynder jeg at mindes de gamle dage i La Pampa,
malones.
Min bedstefar sloges mod general Roca.
Og jeg elsker det!
Hvis jeg var én person i 86 år,
hvorfor kan jeg så ikke være 100 forskellige de næste fem?
Lige et spørgsmål. Det der bageri. Hvornår skal jeg komme for at få…
Glem bageriet.
- Du forstod ikke pointen. - Nej, jeg forstod pointen fint.
Den eneste pointe her er, at du er skideskør.
Du har ikke bare en skrue løs. Du har hele værktøjskassen løs.
Hvor er jeg dog heldig!
- En ekspert i mental sundhed. - Ja, min herre.
Du skal møde min datter Clarita.
Hun er også ekspert. Hun har tænkt sig at sende mig på galeanstalt.
- Se, hvad hun skrev. - Hvad? Lad mig høre.
"Han har ingen virkelighedssans."
- Hun mener mig. - Ja.
"Han skal være under opsyn."
Hun skrev det her brev til min terapeut, dr. Engels.
Problemet er, at jeg har ikke har en terapeut,
og jeg er dr. Engels.
Jeg gav hende bageriets adresse, og hun tror, det er et hospital.
Og hun vil spærre mig inde?
Du beskylder mig for at være skør, men hvad med dig selv?
Hvor lang tid har du tilbage? Fem minutter? Fem måneder? Fem år?
Er det sådan her, du vil bruge den tid? Bare sidde og glo?
Og opleve et sus af og til, når du falder ned på jorden?
Nej, herre.
Du er nødt til at ruske op i tingene. Du skal få ting til at ske!
Vent.
Fortæller du mig, hvordan jeg skal leve?
- Hvad? - Jeg har et job.
I modsætning til dig! Jeg er stadig på arbejdsmarkedet.
Nej, du taler med Antonio Cardoso,
assisterende forstander med ansvaret for San Juan 158.
I juli har jeg været der i 52 år.
Det eneste, der har været der længere end mig, er et fyr.
Et fyr, der vejer 853 kilo.
Hvem er den eneste, der ved, hvordan den virker? Undertegnede.
Rusk op i tingene, siger du.
Du milde. Hør her. Jeg rusker ikke op i noget som helst.
Jeg skulle være stoppet for 20 år siden.
- Og? - Men nej, jeg arbejder stadig.
Ja, det er sandt. Jeg har ikke fået lønforhøjelse i to år.
Men jeg får rigtig meget i drikkepenge.
Ja, og nu
har jeg nattevagten, hvor ingen ser mig.
Jeg har set mange dørmænd, der havde dagvagten, komme og gå.
Og jeg så dem alle blive fyret.
Men ikke mig. Jeg er der stadigvæk.
Jeg er den vise, gamle, usynlige mand.
Nej, du er en død mand. Et spøgelse.
To år uden lønforhøjelse.
- Tænk, at du lader dem røve dig sådan. - Nej, herre. Ingen røver mig.
Ikke på mit job eller andetsteds. Jeg er beskyttet, at du ved det.
Nemlig. Så du ikke den dreng, der henter mig hver eftermiddag?
- Hvem? - Han hedder Rodrigo. Det er lige meget.
Jeg giver ham 1.000 pesos dagligt, og så følger han mig hjem.
Så ingen røver mig. Han beskytter mig.
- Fra hvem? - Tja, hovedsageligt fra ham selv.
Men også fra faren på gaden.
Du er det første feje spøgelse, jeg nogensinde har mødt.
Og det skulle komme fra dig, Mobutu? Helt ærligt! Tænk, jeg skal lytte til det.
Folk ser mig stadig.
- Det sørger jeg for. - Som om.
Da de skulle køre mig på hospitalet,
var jeg ikke engang lagt ind i ambulancen,
før seks naboer fra min bygning ringede til boligselskabet for at spørge,
om min lejlighed var til leje.
Men jeg kom tilbage.
Og ved du, hvad jeg gør nu?
Hver dag klokken fem om morgenen
ringer jeg på hos dem alle seks
og råber: "Op med jer, I gribbe!
Lejlighed 4B er hverken til leje eller til salg!"
Jeg synger "Internationale" og bander og svovler så ad dem.
Du er en skør gammel mand.
- Hvem? - Dig! Fordi du tror, at de ser dig.
- De ser dig ikke. - Nej?
Måske hører de dig, men de ser dig ikke.
Vi er begge spøgelser.
Ingen gider se dit gamle rynkede ansigt.
Eller mit.
Men jeg hjælper.
Du er en forræder mod dit eget folk.
Det er personer som dig, der giver alderdommen et dårligt ry.
Hør her.
- Jeg fortæller dig en ting, og… - Cardoso!
- Ja? - Cardoso!
- Ja! - Cardoso!
- Ja, det er mig. Hvem spørger? - Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts, 12H. Goddag!
Ja, hr. Menéndez Roberts.
- Jeg har ledt efter Dem i dagevis. - Nå, jeg var ikke…
Raúl sagde, at De var i området.
Den skiderik.
Ja, jeg er altid her i området.
Bliver De lidt? Jeg løber lidt, og så kan vi snakke.
Ja, naturligvis. Det er klart.
- De må ikke gå! - Nej, hvorfor skulle jeg det?
Jeg ville faktisk ringe til Dem, fordi jeg…
For fanden da også. Han fandt mig.
Hvem er det?
Jeg har undgået ham, og nu fandt han mig. Pokkers.
- Hvem er det? - Hr. Menéndez Roberts fra 12H.
Han er formand for ejerforeningen.
Han er en af de nye, der kom, da de byggede studielejlighederne.
Studielejlighederne?
De river et par vægge ned og kalder det en studielejlighed.
Du følger slet ikke med tiden.
Nu er bygningen fuld af dem, og…
De vil omorganisere gud ved hvad, og han vil have, at jeg er alene.
Okay, jeg forstår alt nu.
Nej. Ved du, hvad det er?
I bygningen begyndte der at gå et rygte om,
at mit syn er lidt dårligt.
Kun lidt dårligt? Andrea Bocelli har bedre syn end dig.
Jeg kan den bygning udenad. I juli er der gået 52 år.
Men i sidste uge gik jeg direkte ind i elevatordøren.
Fru Carracedo fra 2A så mig, og jeg blev distraheret.
Døren var… Sagen er den, at jeg gik direkte ind i den.
Og så ser jeg den kvinde, som står der og kigger på mig.
Og så forsøgte jeg at redde ansigt.
Jeg fik den geniale idé at gå direkte ind i den igen.
Som om jeg gjorde det med vilje.
Som om det var min storslåede plan at banke hovedet ind i elevatordøren.
Det værste var, at mens jeg gjorde det, indså jeg, at det var en dum ting at gøre.
Men jeg kunne ikke holde op. Jeg blev ved med at banke hovedet som en idiot.
Så sagde jeg til hende: "Jeg fikser døren, fru Carracedo.
Den åbner af sig selv. Det er farligt."
Hun løb rædselsslagen væk.
Der er ikke gået to dage,
og nu vil Menéndez Roberts tale med mig på tomandshånd.
Sådan var det også, da jeg boksede.
Jeg har ryggen mod rebene, og jeg bliver nervøs.
Jeg bliver nervøs, fordi…
Du har grå stær i begge øjne.
- Ja. - Ja. Er du blevet opereret?
Nej, det gider jeg ikke endnu.
For fire eller fem år siden forsvandt siderne.
Lægen sagde, jeg mistede mit perifere syn. Bare sådan. Væk på et øjeblik.
Farvel, perifere syn.
Når jeg går, er det, som om jeg kigger gennem et sugerør.
Og en morgen vågnede jeg, og der var en plet i midten.
Ah, den plet!
- Ja, ligesom månen. - Ligesom månen, ja.
- Og så begynder den at vokse. - I midten af sugerøret.
Ja, så du mister din periferi.
Månen i sugerøret
og en ring midt imellem, hvor folk kommer og går.
Hvad kan man gøre?
Ser du farver eller sort og hvid?
Blå.
Eller det er som blå skygger.
Problemet er, at jeg stadig drømmer i farve. Ja.
Der står alt skarpt og klart, som da jeg var ung.
Så vågner jeg,
og det virkelige liv ligner en drøm.
Nemlig. Ja.
Jeg er ude for det præcis samme.
Cardoso, vi er forbundet.
For vi har begge to visioner.
Hvad skal vi bruge syn til, hvis vi har visioner?
Ja. Hør her. Uanset hvor ussel eller fej du er,
så er der en forbindelse.
Vores møde med denne Menéndez Roberts kommer til at gå rigtig godt.
Det er jeg sikker på.
Hvad mener du med vores møde?
Ja, jeg har besluttet at tage mig af det med Menéndez Roberts.
Du skal slet ikke tænke på det.
Dem, der udnytter. Jordejerne, de kapitalistiske svin.
De er mit yndlingsmåltid. Jeg spiser dem råt.
- Ja. - Nej. Jeg bad ikke om noget.
Du behøver ikke takke mig, Cardoso.
Tak Marx, Lenin, Gorky og Olgin.
Bring ikke fremmede til min park. Her er allerede propfyldt.
Jeg kommer ikke med personer. Jeg kommer med idéer.
Folk bliver gamle, men idéer forbliver unge, sunde og smukke.
Idéer er bedre end de personer, der kom på dem.
Og kampen kan ikke stoppes, ligesom stjernernes rotation.
Og vi knuser ham Menéndez Roberts før middagstid.
Lad svinet komme efter os! Den narrøv!
Hvor er han henne?
- Har du vrøvlet færdigt? - Hvad?
Nu skal du høre, hvad du skal gøre. Du skal holde din mund lukket.
Ellers giver jeg Rodrigo 10.000 pesos for at give dig et lag tæsk.
Forstår du det?
- Jeg ved allerede, hvad jeg skal sige. - Hvad?
Jeg skal blive i jobbet indtil jul. For drikkepengenes skyld.
- Bare indtil jul. Derefter… - Jul?
Nej, du må ikke gå på kompromis.
Han har ingen ret til at fyre dig, før du har nået en vis alder.
Men jeg er allerede 85.
Og når jeg har taget hånd om ham, ordner jeg den forbryder, Rodrigo.
Sammen lærer vi den knægt en lektie.
Hvorfor? Hvorfor, Gud?
Jeg bad om din hjælp,
og så sender du mig en gammel mand, der er blind, døv, socialist og dum.
- Hvorfor gør du det mod mig? - Hvem er den gud, du taler til?
Du giver mig mere arbejde, end jeg regnede med.
Her kommer han!
Sig ikke et ord. Jeg gjorde ikke dig noget…
Klap i, Cardoso. Jeg tror altså ikke, det er ham.
Nej, bestemt ikke.
Det er en pige. En køn pige.
- Hvordan ved du det? - På grund af hendes glød.
Da jeg stadig kunne se,
havde alle de smukke piger en slags glød over sig.
Nu kan jeg blot se gløden.
Ja, helt sikkert en meget smuk pige.
Måske. Det er muligt.
Men han kan komme når som helst nu. Så gør mig en tjeneste og forsvind.
Gå din vej. Nu skal du høre.
Gå hen til grønthandleren og fortæl,
at du er en comanche-indianer og alle de historier.
Fint. Få løst det med Menéndez Roberts.
- Jeg tillader det. - Tak skal du have.
Men først skal du falde ned.
Det gør jeg, hvis du går. Nærmest øjeblikkeligt.
I din nuværende tilstand kører jordejeren dig over med sin traktor.
Forstår du det? Kom så.
Lad os sidde på græsset lidt.
- På græsset? - Ja.
- Tror du, jeg er hjemløs? - Nej, tag det nu roligt.
Sådan, ja. Sæt dig ned. Godt.
Ja, nemlig. Det var godt.
Godt. Sådan.
- Du får mig med på den værste. - Se her.
Det her får dig straks til at falde ned.
Det er en joint.
Den får dig til at slappe af. Jeg får den fra en lægeven
for at lindre mit glaukom.
Han ordinerer den via min forsikring, og så er alle glade.
Den udvider kapillærerne og sænker blodtrykket.
Hvad sagde du, det var?
Den her? Den er nøglen til lykke.
Den får dig endda til at grine ad nyhederne.
Og selv dine børn virker som gode personer.
Så du er også en junkie.
Jeg ved ikke, hvad jeg har gjort dig, men jeg beder om tilgivelse, Gud.
Tusind undskyldninger. For pokker.
Efter ét sug bliver Menéndez Roberts det rene barnemad.
Få det møg væk fra mig. Det er gift, din onde gamle mand.
Jeg tror, at fyren kommer nu.
Ja. Se bare. Prøv.
Du skal holde røgen inde så lang tid som muligt.
Det øger nemlig effekten.
Det er noget lort.
Giv det en chance til. Man vænner sig til det.
- Tror du det? - Ja da.
Nyd det. Forsikringen betaler.
Den pige
gik lige fra at være en sød pige til at være en hunulv.
Hun bliver til Ana Grimberg.
Ana Grimberg var en afslutter.
Hun syede etiketterne og fjerene på hattene for Schiffman i Chacarita.
- Nej. - Lad os se.
Nej, det er ikke hende.
Det er Normita Rivera.
Anita var genert.
Hun sad på sin veranda hele eftermiddagen.
Hun havde et kønt ansigt, som var det malet af en kunstner.
Normita var min tredje kone.
- Den bedste, jeg har haft. - Nå?
Normita gav mig min første søn, Juan Carlos.
Og Juan Carlos gav mig mit første barnebarn.
Mario.
Og Mario gav mig mit første gebis.
Jeg gik forbi den veranda en million gange.
Jeg kunne ikke engang hilse på hende.
Hendes fingre havde en sær facon efter al den syning.
Hun sad på en lille skammel og skjulte sine hænder sådan her,
fordi hun var flov, den stakkel.
Mine otte børnebørn er fagfolk.
Mario er tandlæge. Se bare det her smil.
Jeg satte mit gebis i, smilede stort. Og farvel, Normita.
Hun arbejdede,
så hendes mand kunne læse jura og gøre karriere.
Efter han har læst færdigt, indser han, at han er advokat,
som er gift med en lille jødisk pige, der taler jiddisch og syr fjer på.
Han forlader hende for en slank, fornem pige, han mødte på universitetet.
Fire måneder senere stikker Ana sit hoved ind i ovnen.
Normita græd helt ustyrligt, da jeg gik.
Og jeg gik min vej og smilede med mine nye tænder.
Hun var omkring 60 år gammel.
Men hver gang jeg tænker på hende, står mindet lige så klart som første gang.
En måned før hun begik selvmord,
mødte jeg hende på biblioteket i Villa Crespo.
Jeg husker, at jeg læste Macbeth.
Jeg kigger op, og så var Ana der.
Hun ser mig ikke,
fordi hun har begravet sit hoved i en sprogbog.
Hun lærte spansk, den stakkel.
Hun kigger op, genkender mig og smiler til mig.
Og mit hjerte sprængte næsten.
Jeg kunne ikke fremstamme ét ord.
Jeg frøs.
Så gemmer hun sine små hænder under bordet og læser videre.
Og lidt senere går hun,
og jeg talte aldrig med hende.
Pokker tage mine tænder. Og pokker tage min væremåde.
Jeg talte aldrig med hende.
Hvad har de puttet i det her?
Var det ikke meningen, at jeg skulle grine?
Nej, stop.
Jeg hader virkelig nostalgi.
Det er den værste sygdom.
Nostalgi dræber flere gamle mennesker end hjerteanfald.
Hvornår har du sidst dyrket elskov?
Mere nostalgi!
Du milde Moses.
Den sidste gang, jeg dyrkede elskov,
var den 10. juli i 19…
Nej, 2009.
- Levede din kone? - Ifølge hende selv.
- Helt ærligt. - Nej, jeg forstod, hvad du mente.
Men med Esther var det virkelig svært at tyde.
Hun var en god kvinde. En skøn kvinde.
Det er jo ikke hendes skyld,
at jeg altid elskede Ana Grimberg.
Det er værd at nævne,
fordi den sidste gang, jeg dyrkede elskov, var jeg utro.
For dælen da. Jeg var dem alle utro.
Med Margarita var jeg 76 år gammel, og jeg havde stadig affærer.
Cardoso, du overrasker mig. Endelig et tegn på mod.
Nej, det var ikke mod. Det var en forbandelse.
Jeg blev ved at sige til mig selv: "Nej, Antonio, du skal ikke gøre det.
Lad være."
- Og så gjorde jeg det sgu alligevel. - Nej. Det er godt.
Du turde. Du havde lyst, og du gjorde det.
Jeg havde lyst, men jeg turde ikke.
Jeg misunder dig.
Du har altid været det, jeg først for nylig er blevet.
- En gammel gris. - Nej, en romantiker.
En mand med håb.
Tro mig. Husk, jeg var død, og jeg ved besked om de ting.
Det vigtigste er ikke sex.
Det er romantik og eventyr.
Det hele er i hovedet.
Kroppen er bare en blind passager, der er med på rejsen.
Forstår du det, Cardoso?
Fordi lige nu må jeg tilstå,
at jeg er forelsket i den pige.
- Se hende bare. - Også mig, hvis jeg skal være ærlig.
Jeg håber, at Roberto ikke bliver jaloux.
- Hvem er Roberto? - Min partner.
Hvad? Du laver sjov med mig. Du snød mig.
- Jeg faldt for det. - Det gjorde du.
- Sig ikke, at du ikke faldt for det. - Jeg faldt som en tumpe.
- Jeg faldt hårdt. - Sig ikke, at du ikke faldt for det.
- Jeg faldt som en tumpe. - Lad os komme på benene.
- Sådan. Nemlig. - Den var god.
Op.
Vent, stil dig lige. Sådan.
- Sådan. - Hov.
- Hvad? - Jeg sked i bukserne.
- Nej! - Nu er det dig, der faldt for det!
- Gjorde du det mod mig? - Jeg fik dig.
Tror du, at du er den eneste, der kan fortælle en spøg?
- Det er okay. - Vent.
Hør, hvad jeg fandt på.
Hvis det er sådan, jeg er
Hvad kan jeg så gøre?
Jeg blev født smuk
Og ivrig efter at elske
Hjælp mig. I kor.
- Kom. - Okay.
Hjælp mig.
Hvis det er sådan, jeg er
Hvad kan jeg så gøre?
Med kvinder kan jeg ikke holde igen
Hvor var det sødt. Mange tak.
Mange tak.
Jeg tror, pigen er betaget nu.
Klart. To flotte fyre som os. Hvad forventer du?
Har du ikke en joint mere magen til den, du gav mig?
Nej. Lad os lave komik nu.
Så har vi hende på krogen.
Vi laver komik senere. Men først synger jeg en tango.
"Hvis det er sådan, jeg er" af Botta, Lomuto og Perroti.
Hvis det er sådan, jeg er
Det har du sunget.
- Det er en god sang. - Smuk forestilling.
Men nu skal vi lave komik.
Uanset hvad jeg siger til dig,
skal du svare: "Jeg er ikke Rappaport."
Er du med?
Forestil dig, at vi lige har mødt hinanden.
"Jeg er ikke Rappaport."
Nej, ikke endnu.
Nu begynder jeg. Goddag, Rappaport!
Nu.
Jeg er ikke Rappaport.
Rappaport, hvad er der sket med dig?
Du plejede at være høj og tyk. Nu er du lav og tynd.
Jeg er ikke Rappaport.
Du plejede at være en ung fyr med skæg.
- Nu er du gammel og hårløs. - Jeg er ikke Rappaport.
Du gik rundt i dit stiveste puds, og nu har du gamle, beskidte klæder på.
Jeg er ikke Rappaport.
Og du har endda ændret navn!
Jeg…
Naturligvis! "Du har ændret navn."
Den var god. "Du har ændret navn."
Cardoso!
- Cardoso, jeg er der straks. - Der er han sgu.
Jeg skal have tankerne på plads. Kom med mig.
Bare rolig. Vi tager hånd om den mand.
Nej, der er ikke noget "vi."
Du skal bare stå der og ikke sige et ord.
Lov mig, at du ringer, hvis du mangler mig.
Ja, jeg sværger på alt, der er helligt.
Jeg er ivrig efter at slås, okay?
For guds skyld. Hør, gør mig en tjeneste.
- Sæt dig ned herovre. - Ja.
- Og husk Rodrigo, okay? - Ja.
- Og kig den anden vej, hvis du vil. - Okay.
Cardoso!
- Hvordan går det? - Tja, det går.
Vi har ikke hilst formelt. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. En fornøjelse. - Hej.
Beklager hastværket. Hvis jeg ikke løber i 1,5 time, er min dag forsinket.
Det tager meget tid at være udødelig.
Parken er virkelig flot, hvad?
Ikke for overfyldt. Ikke mange boder.
Jeg kan undervise her. Jeg underviser i kommunikation på UCA.
- Kommunikation? - Ja. Alle slags.
Offentlig, interpersonel, intrapersonel.
- Alle slags… - Tale.
- Mere eller mindre, ja. - Ja.
Det lyder fint for mig.
Nå. De bemærkede nok, at vi har talt i noget tid, ikke?
Ja.
De vil ikke tro mig,
men jeg fandt for nylig ud af, at De arbejder i bygningen.
Jeg arbejder nede i fyrrummet.
- Jeg generer ingen. - Klart.
- Det er godt. Fremragende. - Ja.
- Jeg mener bare… Kom her. - Ja.
Jeg tog ikke hånd om Deres situation, for jeg vidste ikke, at De fandtes.
- Jeg er for det meste i fyrrummet. - Ja.
- Jeg generer ingen. - Ja.
- Ja.
Bare fortsæt. De gjorde det så godt.
Nej, jeg…
Som De ved, skiftede vi vicevært.
- Ja. - Som formand for ejerforeningen…
Jeg mener os alle sammen, hele bygningen, følger rådet fra den nye vicevært.
Og de rådede Dem til at smide mig ud.
Nej. Nej.
Nej.
- Sådan ville jeg ikke sige det. - Hvordan så?
Deres råd var,
at det ikke længere ville være en fordel at have Dem ansat.
Det ville jeg kalde at blive smidt ud.
Nej.
Vi kan tvinge Dem på pension på grund af Deres alder.
Men folk i bygningen holder meget af Dem.
Så de stemte for at give Dem to måneders fratrædelse. Det er ret godt.
Om to måneder husker De os måske ikke engang.
Cardoso.
Nå?
Jeg er en idiot.
Jeg er en idiot. Det må De undskylde.
Jeg hader at skulle gøre det her, Antonio.
Men De er ellers ret god til det.
Antonio. Det er bedst for alle.
Ingen vil kræve noget af Dem eller brokke sig over Dem længere.
De skal ikke udføre et job, som ikke er noget for en på Deres alder.
Vi er ikke en forening af skurke eller hjerteløse mennesker.
Den eneste skurk her
er tiden.
Tiden er den sande fjende. Se bare mig.
Jeg løber som et barn. Hvem narrer jeg?
- Men vil De høre noget? - Ja.
I alle har brug for mig.
- Vinteren er på vej. - Ja.
Og det fyr blev installeret i 1968.
1968?
Der er ingen på denne jord, der kender den gamle piges tricks
så godt som mig.
Det garanterer jeg. Virkelig.
Ja.
- Giv mig indtil jul. - Hvad?
Mere beder jeg ikke om.
Bare indtil jul. Det er for drikkepengenes skyld.
Det er gode penge, og jeg…
Hvad siger De?
De giver mig indtil jul, og så optræner jeg en ny for Dem.
Sagen er den, at vi også udskifter fyret.
Ja.
Vi vil installere et, der er computerstyret og spektakulært.
Det er automatiseret og intelligent.
Man styrer det med en app, en applikation.
På ens telefon.
Via internettet. På en computer.
Det er som magi. Det virker helt af sig selv.
En gruppe ingeniører kommer og står for en stor forandring.
Rørene, det elektriske system, hoveddøren. Hele molevitten.
Jaså. Så får I virkelig brug for mig.
Jeg har 40 års reparationer herinde.
- Ja. - Nej, hør.
Jeg ved, hvad der gemmer sig bag hvert lille stykke gips i den bygning.
Det forsikrer jeg Dem om. Jeg mener det. Så De kan tage det roligt.
Vent. Okay, jeg har det.
- Har De det? - Bare rolig.
Kælderrummet.
Hvis De lader mig blive der som hidtil,
arbejder jeg gratis som supervisor.
Jeg vil ikke opkræve Dem en øre. Jeg fjerner den byrde fra Deres skuldre.
Men sagen er, at vi tager det kælderrum
og laver det om til en vinterhave.
Det er en komplet forvandling.
Er De med?
Glem det bare. Okay, jeg trækker mit tilbud tilbage.
- Glem det. - Cardoso, hør her.
Nej. Jeg har intet at høre på.
Hvis bare jeg vidste, jeg boede i en vinterhave.
- Så kunne jeg have lejet det ud. - Jeg kender folk i Socialministeriet.
Jeg kan skaffe Dem et værelse på et hotel i byen.
Ellers tak. Jeg søger en vinterhave.
- Cardoso, ved De, hvad problemet er? - Ja, jeg ved det.
Problemet er, at De er skurken i filmen, men De vil gerne ses som helten.
De har ret. Ja, De har ret. Jeg er…
Jeg er en idiot.
Jeg fejlhåndterede det. Undskyld.
- Det knuser mit hjerte. Undskyld. - Det er fint.
Om to måneder husker De intet af det her.
Ved De, hvad vi gør? Nej, hvad jeg gør.
Jeg giver Dem fire måneders fratrædelse. Hvad siger De?
De andre kan bare protestere. Jeg sørger for det.
- Hvad siger De? - Fire måneder er bedre end to, ikke?
Udmærket.
- Eller nej. Vent. - Så vi har en aftale?
Cardoso.
Uacceptabelt!
Vi finder Deres forslag skammeligt.
Hør her, Menéndez Roberts.
Jeg spørger Dem af ærlig nysgerrighed.
Hvordan rodede De Dem ud i denne knibe?
Jeg greb ikke ind før,
fordi jeg ikke kunne modstå at se Dem begrave Dem selv.
Det var utroligt. Som noget fra en gyserfilm.
Lidt efter lidt gravede en mand sin egen grav.
Jeg var chokeret, må jeg sige.
- Ivan Rifkin, godt at møde Dem. - Goddag.
Fra advokatfirmaet Weissman, Rifkin og Rocatagliatta.
Vores firma repræsenterer hr. Cardoso.
Eller vi repræsenterer fagforeningen for dørmænd og forstandere.
Vi kaldes FNUG.
Foreningen for Neutraliseringen af Uretfærdighed og Grådighed.
FNUG.
- Kender De det? - Nej, jeg har aldrig hørt om det.
Væn Dem til det, for fra nu af kommer De til at høre det meget.
- Gå din vej! - Hr. Cardoso beder os om at gå.
Men så nemt er det ikke, for vi opererer på egen hånd.
Jeg får fire måneders fratrædelse. Det aftalte vi.
Ja, det hørte jeg.
- Sikke en sjov vits. - Hr. Rifkin.
Jeg lytter.
Jeg ved ikke, om jeg forstår, hvad der foregår.
Alle har det svært i starten.
Jeg informerer Dem.
Situationen er enkel, men jeg forenkler det endnu mere.
Vi accepterer ikke fire måneders fratrædelse. Eller fem eller seks.
Men det, vi accepterer, er, at hr. Cardoso bliver ansat som konsulent
i hele den periode, hvor bygningen genopbygges.
Det vil nok, hvis jeg skulle gætte, tage omkring to år.
Nej, arkitekten sagde seks måneder.
Fint. Så lad os sige tre år.
Når De når dertil, genoptager vi forhandlingerne.
- Jeg aner ikke, hvem den mand er. - Det er sandt.
Hr. Cardoso er mere bekendt med Weissman og Rocatagliatta,
som er de mere rolige partnere i vores firma.
Men i denne sag besluttede alle, at det var bedst at sende "Boaen,"
som er et kærligt navn, de kalder mig på kontoret.
- Hr. Rifkin. - Jeg lytter.
Jeg har slet ikke hørt om Deres organisation.
- FNUG. - Ja.
- Bygningen har en enorm facade. - Jeg har ikke set den.
Men jeg har set en advokat for dørmændenes fagforening.
Ved han godt, at De vil fyre hr. Cardoso?
Ikke endnu.
Og er De klar over, at De skal have fire ejere
til at vidne imod ham?
Find dem, Menéndez Roberts.
Fire mennesker, der er villige til offentligt at tage ansvaret for
at smide en gammel mand ud af sit hjem og ud af sit job efter 52 år.
En mand, der fik prisen som årets forstander
af di Tella Instituttet i 1978.
En aktivist, der har kæmpet for menneskerettigheder hele livet.
En arbejdsmand, der opfostrede tre børn og otte børnebørn.
Vent. Hør her.
Nej, Cardoso. Stop med den falske beskedenhed.
Du er en helt, og det skal folk vide.
Men jeg må advare Dem, for så har jeg taget mine forholdsregler.
Jeg er en mand med værdier. Selv over for dem, der ikke er.
Under hele retssagen, som jeg frygter kan blive meget lang,
må I ikke renovere bygningen.
Glem jeres vinterhaver og fællesrum og terrassen.
Ejendomsværdien kommer til at styrtdykke, og den kommer aldrig op igen.
Tiden, min ven, bliver Deres skurk nu.
Derfor opfordrer jeg Dem til at overveje advokatsalærerne,
om De vinder eller taber.
Og sammenlign tiden og pengene og den offentlige foragt, De pådrager Dem,
med den latterligt lille sum, det vil kræve at beholde hr. Cardoso.
Jeg siger det for Deres skyld. Jeg er ligeglad.
Godt.
- Hr. Rifkin. - Jeg lytter.
Jeg kendte til retten til voldgift.
Men jeg vidste dog ikke, at Antonio ville tage del i…
Selvfølgelig vil han det. De aner ikke, hvor meget han vil det.
Og FNUG vil også gerne. De bruger det som en prøvesag.
- Hvad? - Det er perfekt for dem.
- Hvad har det med mig at gøre? - Hvabehar?
De har trampet på samtlige menneskerettigheder.
Alderdom, handicap, raceadskillelse.
Raceadskillelse? Hvad?
Denne mand er efterkommer af comechingon-folket.
Se hans træk.
Han er indfødt. Forstår De det?
Hør. Cardoso går ind i vægge. Han er mindst 80 år gammel.
Og skulle det være nemt? Kan De se? De er arrogant.
I kan ikke holde mig ansvarlig.
Lad os tale i morgen, når vi demonstrerer ude foran…
Hvad var det? UCA.
De elsker demonstrationer.
Navnet Menéndez Roberts bliver et verbum.
"At Menéndez-Roberts.
Hvor man forfølger de ældre, handicappede, indfødte og de blinde."
Vær sød at lytte til mig.
- Jeg lytter. - Det her er ude af kontrol.
Jeg er ikke ansvarlig. Jeg repræsenterer en forening.
Men De gik med til at være ansigtet udadtil.
Fordi De er en af dem.
De betaler en formue for at købe gamle ting.
Gamle møbler, gamle biler, gamle malerier.
Alt, der er gammelt. Undtagen gamle mennesker.
For De kan ikke bruge dem som pynt.
De taler for meget.
Selv når de tier stille, siger de for meget.
De ligner fremtiden, og det skræmmer Dem.
Indser De ikke, hr. Universitet,
at De også bliver gammel?
Problemet er ikke, at livet er kort. Problemet er, at det er virkelig langt.
Og hvis De er bange nu og bruger al Deres tid på at jogge,
så forestil Dem, hvordan det vil føles, når Deres ben giver efter.
Naturligvis ville De ønske, at Cardoso var venlig,
holdt sin mund og tog tilbage til det lille hotel.
Men det gør han ikke, for det tillader jeg ikke.
For det er én ting at kalde nogen langsom, blind eller dum,
men at kalde dem overflødig
er utilgiveligt.
- Hr. Rifkin. - Jeg lytter.
Jeg er taknemmelig for, at De delte Deres tanker med mig, og…
Lad os kun tale, hvis det er foran en dommer.
Hvad siger du, Cardoso?
Skal vi angribe?
Altså, det er nok bedst, hvis vi ikke angriber.
Hvad, Cardoso? Hvad med kampen?
Du siger, at du vælger et job frem for at kæmpe for en sag?
Præcis. Jeg tager jobbet, og sagen kan rende mig.
Hr. Menéndez Roberts,
min klient har bedt mig om at forlænge lunten.
Men bomben er der stadigvæk.
Gå. Lav aerobic hele vejen til Deres bygning, og indkald foreningen.
De skal ikke forføre eller overbevise. Kommuniker. Cardoso bliver.
Som guide, åndelig rådgiver eller forstander emeritus.
De bestemmer.
Men husk på, at det er en aftale mellem os.
Tal ikke med fagforeningen eller den nye ledelse.
Fordi hvis FNUG finder ud af det, er vi færdige.
Hør, når De har løst sagen,
så ring til dette nummer og spørg efter advokat Clara Cohen.
Bed hende kontakte "Pop."
Han er en af lederne af FNUG.
Og bed hende fortælle ham, at Cardoso-problemet er blevet løst.
Og derfra vil denne Pop-fyr, jeg fortalte Dem om, tage hånd om det.
Forstået. Gorriti Ejendomme?
Ja. Det er en rådgivende gruppe til FNUG.
De forhandler med bygninger og alt det der.
Få fart på. Der skal gøres en masse.
Okay.
- Hr. Rifkin. - Jeg lytter.
Antonio, I skal vide, at det her er vigtigt for mig.
- Det er det for alle. Godnat. - De emner optager mig.
God brainstorming. Jeg genovervejede generationskløften…
Ét ord mere, så anmelder jeg Dem for sprogmord.
Ja, jeg indrømmer, jeg kan have svært ved at forklare mig.
De har også svært ved at gå.
- Forstået. Farvel. - Gå.
- Godnat, Cardoso. - Løb hurtigt!
Kom så. Det er godt.
Det var så lidt, Cardoso.
De puler min røv.
- Hvad? - Jeg ryger i fængsel, for pokker.
Som 85-årig bliver jeg voldtaget i en celle.
- Lige, hvad jeg manglede. - Men du har jo stadig et job.
Hvorfor krammer du mig ikke?
Jeg havde helt styr på det.
Jeg kunne få fire måneders løn. Nu får jeg ikke én øre.
Hvad har jeg gjort dig, Rifkin, for at fortjene det her?
Jeg hedder ikke Rifkin. Rifkin er min bandit af en læge.
Hvem fanden er du så, hvis du ikke er Rifkin, Mobutu eller Rappaport?
- Hvem fanden er du? - Lige før var jeg Clara Lemlich.
En dulle. Lige, hvad jeg manglede.
Man bruger den, der er god til lejligheden.
Gløden er væk.
Pigen er gået.
Hvem er det?
- Det er ikke nogen. - Det er vores knægt, ikke?
Ikke "vores" knægt, nej. Min knægt, okay?
- Jeg skal tale med ham om noget. - Nej, du skal ikke tale med ham.
Hør godt efter, for man lægger sig ikke ud med ham.
Han dræber dig, og så kommer han og dræber mig.
Så ti stille. Sig ikke et ord.
- Bare bliv her. - Okay.
Vi ses i morgen.
- Kom så, Rodrigo. - Hvem er den gamle fyr?
- Jeg kender ham ikke. - Flyt dig.
- Hvor bor du henne, gamle mand? - Først siger jeg, hvor jeg arbejder.
I distrikt 19.
Kommissær Menéndez Roberts. Narkotika.
Jaså? Jeg spurgte, hvor du boede.
- Heromkring, mere eller mindre. - Nå? Jeg går med dig.
- Det behøves ikke. - Kom nu. Det er kun 1.000 pesos.
Nej, sønnike. Det behøves ikke. Tak.
Det behøves ikke? Nu er det 2.000. Prisen steg lige.
Sikke et tilfælde.
I morges så jeg en fyr med fire eller fem små hunde,
og han gik med dem alle i én snor.
Jeg gør det samme.
Jeg tager dig og det gamle røvhul, og så giver I mig begge 2.000. Er du med?
- Nej, vi havde en anden aftale. - Inflation, du ved?
Kom så, bessefar. Jeg har ikke hele dagen.
- Også dig! Afgang. - Okay, kom så.
- Er stodderen døv? - Han kommer.
- Let røven. - Stop!
Jeg skændes aldrig med en vred person.
Det lærte jeg på de selvsamme gader for 70 år siden.
Jeg var lige ankommet hertil og talte ikke engang spansk.
Vi var alle på nogens menu.
Problemet er, at med os valgte du den forkerte ret.
Med Antonio og mig spiser du dig selv.
Vi bor også på gaden.
Vi ser også døden i øjnene hver dag, ligesom dig, Rodrigo.
Du er vred, og det er du i din gode ret til at være. Jeg er også rasende.
Men problemet ligger i toppen. Dem, der trækker i trådene.
Fordi du, mig og Antonio har den samme fjende,
og vi må holde sammen.
Giv mig hånden!
Sådan.
- 5.000 pesos. Hørte du mig? - Av.
På forskud. Ellers dræber jeg dig, din gamle lort.
- Nej, det kan jeg ikke. - Jo.
- Giv mig alle dine penge. - Nej.
Nej, jeg har 40.000 pesos.
Jeg deler dem gerne med dig, men ikke på den her måde.
Den her måde?
Jo, giv mig de 40.000 pesos, ellers stikker jeg dig ned lige her.
- Tænk over det. - Hold dig væk!
- Nej. - Hold dig væk! Bliv der.
Ellers prikker jeg dig fuld af huller. Er du med?
Og dig, gamle mand. Giv mig de 40.000 pesos nu.
- Ellers slår jeg dig ihjel. - Nej. Her.
Hvad fanden, din olding?
- Skiderik! - Tag den!
- Hvad nu? - Hvad har du gang i? Vil du gerne dø?
Nej, Rodrigo!
Fortæl ham, hvordan det fungerer her i området. Det er din skyld, bessefar.
Herre.
Herre, rejs dig op.
Kom så. Du skal ikke lave sjov.
Vær sød at rejse dig op.
Hjælp!
Vær sød at hjælpe mig! Herovre!
Hjælp mig, en eller anden!
Herovre!
Rejs dig op, herre.
Vær sød at hjælpe mig!
Vi er her! Vær sød at hjælpe!
En eller…
Hjælp!
Nå? Hvad syntes du?
Den knægt var skidebange, hvad?
Ja, den lømmel generer os ikke igen.
Jeg slog ham med min stok! Slam, endnu et slag!
Han fik mere end nok.
Sig mig noget, Rocky Balboa.
Har du tænkt dig at blive her? Fordi hvis du bliver her,
får jeg benene på nakken. Ikke for noget.
Jeg vidste, du tænkte på mit helbred.
Det er bare en mild forstuvning. Jeg ved, hvordan man falder.
Og at vide det er halvdelen af slaget.
Lægerne på skadestuen syntes også om mig.
De behandlede mig næsten som et menneske,
og jeg gav dem 40.000 pesos i drikkepenge.
Jeg endte alligevel uden pengene, men jeg havde stadig mine principper.
- Enten går du, ellers går jeg. - Den knægt kommer ikke tilbage.
Han er ude efter nemme penge.
- Han vil ikke have ballade. - Tja…
Og hvis han kommer tilbage, forklarer jeg for ham,
at vi er i den samme fælde.
Siden I to enes så godt, lader jeg jer få talt ud.
Vent. Du må ikke gå.
Et venskab som vores er en sjældenhed.
- Vi må beskytte det. Okay? - Hvilket venskab?
Der var aldrig et venskab. Jeg kender ikke engang dit navn.
- Men du hjalp en falden kammerat. - Det havde jeg også gjort for en hund.
- Virkelig? - Nu skal du høre.
Da jeg så dig ligge der og næsten være død,
tænkte jeg: "Antonio, det vil aldrig ske for dig."
Se!
- Se der. - Far!
Knægten efterlod kniven.
- Ved du godt det? - Ja.
Og han kommer helt sikkert for at lede efter den. Og jeg giver ham den.
Det er forhandling. Sådan får man andre på sin side.
Og jeg gør det langt væk fra dig,
så han forstår, at vi to ikke er forbundet.
Kosakken mister sit sværd, og du afleverer det tilbage.
Den anden halvdel af slaget er at vide, hvornår man skal trække sig.
Du bliver ved med at falde. Jeg bliver ved med at trække mig.
Lad os se, hvem der efter kampen har flest knogler i behold.
Du kan ikke betale den dreng for din ret til at eksistere, Cardoso.
Butikken holder lukket for en lur. Kom tilbage klokken 17.
Ja, fald du bare i søvn. Giv verden, hvad den beder om. Som altid.
Far!
- Hvad? - Far.
- Gud. - Hvad er der sket med dig?
- Ikke noget. - Er du okay?
Jeg har det fint.
Bare rolig.
- Men… - En forstuvning.
- Var det din hofte? - Nej, det er bare en forstuvning.
Hvad med din pande?
- Pande? - Ja, der.
- Det er bare en skramme. - En skramme?
- Var det endnu et slagsmål? - Nej, jeg slås aldrig.
Nej? Hvad med sidste måned, da du gik til angreb på slagteren?
Jeg angreb ikke slagteren. Jeg angreb kødet.
Til de priser bad det nærmest om det.
Men det er ulovligt. Du smed med ting og skabte kaos.
Kriminaliserer du nu en social protest?
Nej. Du er den kriminelle her. Det kan man ikke gøre.
Sid ned, far. Lad os snakke. Kan du sige, hvad der skete?
- Ikke noget. - Sig ikke det.
- Fortæl. - Intet. En forvirret, undertrykt knægt.
Endnu et offer for dette perverse samfund.
- Det er alt. - En tyv?
- Nej. Hvad? - Sloges du mod en tyv?
Jeg sloges ikke. Vi snakkede.
- Det er utroligt. - Og det endte i dødvande.
Jeg vil ikke høre mere. Jeg skulle ikke have efterladt dig.
Jeg må holde øje med dig og må ikke miste dig af syne, far.
- Se, hvad du laver. - Stop, du skræmmer mig.
Skræmmer jeg dig?
Super. Jeg lever i frygt. Når telefonen ringer, springer jeg op.
Det er politiet, hospitalet. Far, hvad er der sket med dig?
Du havde det skønt for en måned siden.
Men i morges ringede en mand til mig. En mand ved navn
Menéndez Roberts.
- Ringede han til dig? - Ja.
Hvad sagde han?
"Fortæl FNUG, at det med Cardoso er blevet håndteret."
Fantastisk!
"Overbring venligst denne besked til hr. Rifkin."
Jeg gætter på, at du er ham Rifkin.
- Det var jeg i hvert fald i går. - Og hvem er du så i morgen?
Hør, far.
Jeg kom for at fortælle dig,
at det her er sidste gang, jeg dækker for dig.
- Du stak mig ikke, vel? - Nej, jeg stak dig ikke. Men det er slut.
Bare i år har jeg været Telefe Nyheder,
kommunekontoret i det 24. distrikt, San Martín Instituttet,
ombudsmandens kontor og FNUG.
- FNUG er et godt navn, ikke? - Nej, det er nok nu.
Stop med det. Se dig lige.
Min egen datter har allerede glemt, hvad et moralsk princip er.
Princip?
Hvilket princip? Her er ingen principper. Det er svindel.
Personlig, daglig svindel.
Det er én mands rædselsregime, og det er mig, der er skrækslagen.
For tre uger siden mødte jeg ind,
og jeg fik at vide, at en forbundsbetjent havde ringet
for at høre, om jeg opførte mig ordentligt.
Det var vigtigt, at du personligt oplevede,
hvordan det er at blive forfulgt og skygget.
- Forfulgt? - De skræmmer mig, fru Cohen.
Jeg frygter, hvad du vil gøre mod mig i kærlighedens navn.
Jeg frygter dine afhøringer. Det er faktisk tortursessioner.
Hvilke afhøringer, far?
De spørgsmål, du stiller for at tjekke, om jeg er senil.
"Hvad lavede du i går, far?"
"Hvad fik du til frokost i dag, far?"
Ét forkert svar, og du kalder på en sygeplejerske.
To forkerte svar, og du sender mig på plejehjem.
Min største frygt er, at jeg en dag vågner og er dum i hovedet,
og så sender du mig på plejehjem.
Eller værre endnu, sender mig hjem for at bo med dig.
Sibirien i form af La Horqueta.
Der er ganske få ting, der skræmmer mig.
Eller faktisk kun én ting.
Dig!
Når du kommer hjem til mig, åbner jeg ikke døren.
Lad være med at følge efter mig.
Der er ikke nok parker i Buenos Aires til at gemme mig for dig.
- Farmand! - Kald mig ikke farmand.
Jeg er far. Som altid.
Skal jeg hellere kalde dig dr. Engels?
Troede du seriøst, at jeg ikke havde bemærket det?
Dr. Engels, psykoanalytikeren.
Dr. Federico Engels fra Det Freudianske Institut.
Helt ærligt.
Hvorfor svarede du så på mine breve?
Fordi det praktisk talt er umuligt at have en normal samtale med dig.
Sådan fik jeg dig bedst til at lytte.
Jeg skriver til dr. Engels og fortæller ham, hvad jeg tænker.
- Det var klogt. - Tak.
I det mindste er du stadig intelligent.
Nok har du mistet din passion og dine idealer…
- Hold op, farmand. - Jeg husker det, som var det i går.
Du troede, at verden ikke tilhørte højestbydende.
Ikke det ordgyderi i dag, farmand.
Det var selvfølgelig før Gorriti Ejendomme.
Før du byttede Marx og Lenin ud med Dolce & Gabbana.
- Find i det mindste på en ny vits. - Dronningen af bygningsledelse.
Med støvler til 300 dollars.
- Du er en forræder mod dit navn. - Et elendigt navn.
Clara er ikke et elendigt navn. Clara Lemlich stod for noget.
Og det har jeg aldrig gjort, vel?
Clara Lemlich stod op for sine idealer.
Nu det igen.
November 1948.
"Jeg er kun ni år gammel."
Jeg er kun ni år gammel.
Aldrig før var så mange mennesker samlet.
- Tusindvis af skræddere. - "Jeg står bagerst…"
Jeg står bagerst med min far.
Han sætter mig op på sine skuldre, så jeg kan se.
Der var indkaldt til generalforsamling.
Den første taler var Gompers efterfulgt af Monserrat Bengorea,
Palacios og Benvenuto.
De holdt alle gode taler.
De talte om chefer, som værdsætter ejendom mere end liv.
Og profit mere end folket.
Det var alle smukke taler med smukke ord.
Men forsamlingen var stadig lidt kold.
"Lige indtil…"
Lige indtil nogen ved siden af mig,
den her tynde pige, den her teenager, rejser sig op og løber hen til scenen.
Frygtløst går hun op blandt de store.
Og hun begynder at råbe på jiddisch til hundredvis af mennesker.
Og meget få taler jiddisch, som du kan forestille dig.
Men hun formåede at få alle til at forstå, hvad hun sagde.
Den pige var Clara Lemlich.
"Jeg er en arbejdsmand,
endnu en af dem, der lider under umenneskelige arbejdsforhold.
Jeg er træt af ord,
der ikke giver os varme og mindsker vores sult
eller dæmper vores harme.
Jeg foreslår, at der straks organiseres en generalstrejke."
Der er et øjebliks komplet stilhed.
Og så kommer der et slags brøl fra menneskemængden.
Fødderne hamrer i gulvet…
Den delegerede anmoder om godkendelse.
Og menneskemængden på flere tusind brøler: "Ja!"
Med én stemme.
"Er I sikre? Er I villige til at give jeres liv for det her?"
Tre tusind hænder rækkes i vejret.
Og min far, der holdt mig, sagde til mig:
"Ræk hånden op, min søn. Ræk hånden op, for jeg sværger på det."
Og min lille hånd ryger op.
Og mit niårige hjerte slår som en tromme.
Mens min far og tusindvis af andre svor.
"Hvis jeg bliver en forræder mod sagen, jeg nu stiller mig bag,
skal denne hånd visne på armen, der holder den."
"Og den delegerede…" - Og den delegerede råber…
- "En generalstrejke er blevet erklæret!" - "En generalstrejke er blevet erklæret!"
- Og så jubler… - Og så jubler alle, Clara!
Flere år senere kom du til verden med et kraftfuldt skrig.
Og jeg sagde til din mor:
"Esther, det er Clara Lemlichs styrke."
"Det er hendes navn!"
- "Den passion blev du født med!" - "Den passion blev du født med!"
Min lille skattepige.
- Lad os gå herover. - Det var smukt, far.
Ja.
Og nu, 60 år senere, har jeg indset, at hun fødte en KGB-agent.
Rend mig, far.
Hvis du lover ikke at følge efter mig, går jeg.
Far, Clara er ikke blot et navn for mig.
For mig er Clara en forbandelse.
Da alle i skolen fyldte ti år,
fik de måske en cykel.
Du gav mig et eksemplar af Kapitalen.
Jeg var ti år gammel, far.
Husker du Patricia? Hende med pandehåret?
- Ja, naturligvis. - Min eneste veninde.
En dag sagde hun, at hun troede på Gud. Jeg var totalt forvirret.
"Far, Patricia sagde, hun tror på Gud. Hvad skal jeg sige?"
"Fortæl hende, at det går over."
Det sagde jeg, og hun fortalte det til sin mor.
Hun sagde det til faren, som sagde det til alle.
Dagen efter var der ingen i hele kvarteret, som ville lege med mig.
Jeg var alene. Jeg tilbragte hele min barndom alene.
Uretfærdigt.
Du troede på dine egne ting, og jeg beundrede dig.
Du forlod partiet. Det respekterede jeg.
Du protesterede for menneskerettigheder, Malvinas suverænitet og for demokrati.
Du protesterede, og det var din stemme, ikke min eller nogen andens.
Du ville ændre verden, og du elskede det.
Ja, jeg elskede det.
- Og du ændrede dig. - Far, vi alle ændrer os.
Det, der ikke ændrer sig, er verden.
- Hvad skete der med dig? - Hvad der skete med mig?
Jeg blev gift og fik to børn. Jeg levede mit liv.
Jeg tager de kampe, jeg kan vinde. Jeg er klogere end før. Det skete.
Og nu vil hele kvarteret lege med dig.
Du blev gift med Ricky, den smilende kirurg.
Ved at tage overpris fra de rige købte han et hus i La Horqueta.
Der er jeres børn tilhængere af fjernsyn via Netflix.
Og de andre børn leger med dem.
Det er det nye utopia. Alle leger med alle.
- Ikke mig. - Jeg går.
Jeg holder fast i mine fjender. Jeg nærer dem.
- Jeg glemmer dem ikke. - Og hvad gør du?
Du protesterer hos slagteren.
Du milde. Alt er så nemt for dig, at jeg faktisk misunder dig.
Du ved, hvilken side du er på. Men hvorfor udkæmpe gamle krige?
Din revolution findes ikke. Den er gammel. Den er slut.
Har du set folket på det seneste? Den elskede folkemasse?
De er skideligeglade.
Og jeg har ikke tid til at tage til din revolution.
Jeg har travlt, far. Jeg skal på arbejde.
Jeg giver, hvis jeg får noget igen. Forstår du det?
Jeg tog fejl.
Du er ikke engang klog længere.
Jeg ved, situationen ikke har ændret sig.
Tror du, at jeg er idiot?
Så er det da klart,
at det eneste svar på skandaler er at blive forarget.
At blive forarget!
Jeg kan ikke klare mere, far. Stop.
Hej, Rappaport.
Stop, far.
Hej, Rappaport.
- Jeg mener det. - Kom nu. Du elskede det, da du var lille.
Men nu kan jeg ikke huske det.
Rappaport, hvordan har familien det?
Jeg er ikke Rappaport.
Hvad med skobutikken?
Jeg er ikke Rappaport.
Hej, Rappaport. Hvordan har du det?
Jeg er ikke Rappaport. Og klap mig ikke på ryggen.
Og hvem tror du, du er,
når du skal diktere, hvordan jeg hilser på Rappaport?
Du er vred på far.
Tilgiv mig.
Tilgiv mig, far.
Der er noget, jeg må gøre for dig.
Nej, du behøver ikke gøre noget.
Du skal forlade det her kvarter.
Du skal stoppe med at gå rundt på gaden. Du skal være tryg.
Og jeg er beslutsom.
- Undskyld mig, jeg har travlt. - Hvor skal du hen, far?
Far, vær sød at høre på mig. Lad os sætte os her, okay?
Du skal høre noget, jeg har tænkt over.
Hør på mig.
Hør…
Jeg giver dig tre muligheder, okay? Og du skal vælge en af dem.
Mulighed et er, at du bor hos mig.
- Du får eget værelse med eget bad… - Afvist.
Mulighed to.
Ricky, den smilende kirurg, fandt et skønt sted nær vores hjem.
Jeg har det her med, så du kan se det. Lærkeboligen.
Afvist.
Jeg har mulighed tre.
Den er jeg ikke så glad for,
men jeg prøver gerne i en måned for at se, hvordan det går.
Du bliver i dit hus.
- Okay. - Men du gemmer dig ikke for mig.
Du accepterer mine besøg mindst en gang om ugen.
Og du stopper med at gå i parken. Du skal ikke være ude på gaden, far.
Og ved middagstid hver dag skal du tage hen til det her andet sted.
De viste mig det. Det er skønt.
De serverer frokost for dig, og der er aktiviteter om eftermiddagen.
Det er Uspallata Seniorcenter.
Hvilket center?
- Uspallata Seniorcenter. - Nå.
De sørger for… Se her.
Aktiviteter. Læs det.
"Klokken 13. Dr. Alfredo Mantovani afholder en audiovisuel guide
om hygiejne og profylakse i alderdommen.
Vi elsker hygiejne."
Tja…
"Klokken 14. Vi elsker folkemusik. En gaucho-guitarjamsession."
Det er godt.
"Og klokken 15.30. Vi elsker kunst og håndværk-workshop
under opsyn af fru Graciela Raimúndez."
Godt. Lad os opsummere.
Vi har et eksil på La Horqueta,
vi har djævlens ø, og vi har en "ældrehave."
Afvist, afvist og afvist.
Hvis du vil have mig undskyldt, går jeg nu.
Kys til far.
Rigtig mange kys. Sådan. Tak.
Jeg hiver dig i retten, far.
Jeg tog forbi en advokat efter dit lille show hos slagteren.
Jeg kan blive udnævnt som din værge.
Han siger, der er mange beviser for,
at du er fysisk og mentalt ude af stand til at klare dig selv.
En lang historie med angreb, trusler og at udgive sig for at være andre.
Far, jeg ser dig sådan der med det gangstativ.
Jeg vil beskytte dig.
Jeg beder dig, tving mig ikke til at kontakte den advokat.
Hvis du stikker af, finder jeg dig.
Du må gerne hade mig, hvis det er det, der skal til.
- Mener du det seriøst? - Ja.
Clarita, der er noget, jeg skal fortælle dig.
Jeg skrev et brev til dig, som du skulle læse efter min død,
men det er vist bedst, at du ved det nu.
Hvad nu? Du skræmmer mig.
Din mor og jeg
holdt rigtig meget af hinanden. Det skal du altid huske på.
Nytår 1959.
Vi fejrede det i klubben for unge arbejdere,
og mens vi drak cider, talte vi om dialektisk materialisme.
Vi talte om merværdi, og vi fik altid en pige med hjem.
Og pludselig kom nyheden fra Cuba.
Fidel var trængt ind i Havana.
Revolutionen havde sejret.
Vi havde en heftig diskussion om, hvad vi skulle gøre og ikke gøre,
som om vi kunne have gjort noget fra Villa Crespo, ikke?
Folk begyndte at tale om strategier.
Alle var oppe at toppes og skændtes.
Og så så jeg en kvinde sidde der,
og tårer trillede ned ad hendes ansigt og ned på radioen.
Det var Esther, din mor.
En følelse af blidhed overstrømmede mig.
Nogle år senere blev du født, min kære datter.
Det var godt. Alt var perfekt.
Indtil oktober 1992.
Den 3. oktober.
Hvad skete der?
Jeg blev forelsket.
Jeg blev forelsket, Clarita, for første og eneste gang i mit liv.
Mit hjerte sprængte.
Far, hvad skal jeg sige? Men du er blot et menneske.
Hun var 20 år, og jeg var 53.
- Hvad? - Ja.
- Hvor mødte du hende? - På AMIA-biblioteket.
Jeg sidder ved det store bord,
og jeg ser den her dejlige pige, Ana Grimberg, der sidder og læser.
Hun kigger op og smiler til mig.
Jeg kan ikke engang tale.
Hun kigger ned i sin bog igen.
Hun ser så trist ud. Man kan se, at hun er alene.
Hun rejser sig for at gå.
Jeg burde sige noget til hende. Har jeg modet?
Og jeg taler med hende. Jeg taler med hende.
Og ordene flyder mellem os i timevis
og også flere dage senere i hendes lille lejlighed på Finochiettovej.
Det var mit livs lykkeligste tid.
Hun fortæller mig, at jeg reddede hende fra at begå selvmord.
Jeg reddede hende lige i tide, Clarita.
Lige i tide. Takket være mig døde hun ikke.
Men jeg er gift med Ester.
Og der er intet, jeg kan gøre.
Hun flytter til Israel og begynder et nyt liv.
Seks måneder senere modtager jeg et brev.
Der stod: "Der er en baby."
En lille pige.
Og derefter, hvert år eller hvert andet år,
kommer der endnu et brev. Et kort et.
Og så er der stilhed. Det sker aldrig igen.
For tre måneder siden modtog jeg et telegram fra den israelske ambassade,
hvor der stod, at en sergent Grimberg ville besøge mig
den følgende fredag klokken fem om eftermiddagen.
Og præcis klokken fem dukker sergent Grimberg op.
Og det er en kvinde.
Nå, men sergent Grimberg
er min datter.
Toogtredive år gammel. Hun ligner sin mor på en prik. Smuk.
Hun kom til Buenos Aires for at møde mig.
Og jeg skal bo hos hende.
Derfor måtte jeg fortælle dig det.
Vi rejser til Israel i næste måned.
Og der tilbringer jeg mine sidste dage.
Så er det sagt.
Du skal ikke bekymre dig om noget.
Hvordan kan jeg ikke det, far? Det, du fortæller mig, er…
Det er heller ikke nemt for mig, min skat.
Men som du kan forestille dig, måtte jeg fortælle dig det.
Forstår du?
- Jeg vil møde hende. - Naturligvis. Hun er din søster.
- Hvornår kan jeg det? - I overmorgen, på fredag.
Til frokost. Jeg giver.
Nej, lad mig betale, så vi kan tage et fint sted hen.
Okay.
Okay. Tillykke.
Du fik endelig det, du ønskede dig. En soldaterdatter.
Nej, sæt dig ned. Hvor skal du hen, min skat?
Jeg er sent på den, far. Min slæde holder ulovligt.
Sibirien er langt væk.
- Vi ses på fredag. - Sæt dig ned.
Vi ses på fredag, far.
Kom her, Clarita. Vent lige lidt, Rappaport.
Hallo, Rappaport!
Rappaport, hvad er der sket med dig?
Du plejede at være høj og lyshåret.
Og nu…
Rappaport, Rappaport.
Rappaport.
- Du fandt på det hele. - Selvfølgelig.
Hvor er du dog en kæmpe skiderik.
- Over for din egen datter. - Jeg gjorde det for at redde et liv.
- Mit eget. - Du er godt nok et røvhul.
De ville sende mig på plejehjem. Jeg havde ikke tid til at tøve.
Jeg har aldrig mødt et større røvhul
i røvhullernes historie.
Du var gået som et lam til koncentrationslejren
for at blive hængt fra lærketræerne.
Det der havde jeg aldrig gjort mod min egen datter. Aldrig.
Hun er ikke min datter nu. Hun er en kollaboratør.
Du slipper heller ikke afsted med det. I overmorgen, på fredag…
På fredag er jeg i Quemú Quemú eller Hong Kong.
Quemú Quemú. Må jeg være fri!
Du når ikke engang ind til centrum.
Jeg tager et sted hen, hvor de ikke kan finde mig.
Jaså? Hvad med din datter? Hun vil tro, at du er død.
Hvad er du for en mand? Du er skideligeglad med alle, gamle mand.
Jeg skriver et brev til hende.
Jeg sender et brev til hende for at forklare min opførsel.
Færdig slut.
Rodrigo?
Nej, det er det ikke. Ham der er meget større.
Smuk tegning, Laurita. Den ligner på en prik.
- Hvordan fandt du mig? - Jeg skulle bare lede, søde.
Du skylder mig noget, ikke?
Jo.
Værsgo.
Vent. Du skylder 500.000. Det er ikke engang 100.
Hov. Kom her.
Kom her.
- Hvad nu? - Kom her.
- Jeg kan forklare. - Hvad?
At parken er fuld af røvhuller og junkier?
Jeg skal nok skaffe pengene.
Da du ringede midt om natten for at få din coke, sagde jeg så nej?
- Nej. - Har jeg svigtet dig før?
Nej. Jeg ved det. Undskyld.
Folk uden moral går mig på nerverne!
Kom så her, tøs.
Kom så her!
Stå stille, for helvede!
Fald nu ned.
Du skal tage mig alvorligt, Laurita. Tag mig alvorligt.
For ellers får jeg ikke mine penge.
Og hvis jeg ikke gør det, bliver du ikke gammel.
- I morgen klokken otte i lysthuset. - Giv mig mere tid. Jeg kan ikke…
Kom her.
Hør på mig.
Du skal aldrig sige: "Jeg kan ikke."
Du er den lille motor, der kan. Okay?
Spørg dine forældre.
Sælg noget.
- Eller sælg dig selv på hjørnet. - Nej.
Men jeg får mine penge.
- I morgen klokken otte i lysthuset. - Nej.
Og du kan lige vove på at tage udenbys. Det ville være en fejltagelse.
Kors, mand. Sikke et lorteby.
Den får dig til at føle, at du også er et røvhul.
Farvel, skat. Vi ses i morgen.
Frøken!
Er De okay, frøken?
Min kære…
Du milde, dog!
Her. Værsgo.
Tag den, hvis De har brug for den, søde pige.
- Tak. - Det er fint. Det skal De ikke tænke på.
Var ham fyren en lånehaj?
Nej, han er en dealer.
Han er en sælger.
- Han sælger stoffer. - Og De kan ikke betale ham?
Åh gud.
Tag imod mit råd og kom væk herfra hurtigst muligt.
Så langt væk som muligt.
Forlad byen, hvis det hjælper. Jeg ved ikke…
Tag et tog uden at kende endestationen.
- Men kom væk, min kære. Hør på mig. - Nej.
Hvorfor? Hvorfor skal jeg tage væk?
Jeg er ved at komme ud af alt det der. Jeg har ikke taget noget i tre måneder.
Jeg er startet på kunstskolen.
- Skal jeg vise Dem det? - Ja, min kære.
Jeg kommer i parken hver dag.
Jeg bruger al min tid på at tegne.
For jeg prøver at opnå noget godt med mit liv.
Men det er ikke nok.
Nej, gør det ikke ved Deres tegninger.
Nej, de er smukke. Lad være med det.
Følg nu mit råd. Tag snart afsted, og kom langt væk herfra.
Nej.
Man kan ikke undslippe dem.
De er som en butikskæde med filialer overalt.
Hun har ret.
Vi må tage andre midler i brug.
Sig mig, frøken.
Har De frokostplaner på fredag?
Det ved jeg ikke.
Jeg ligger på hospitalet på fredag. Eller måske er jeg død.
Nej, du ligger ikke på hospitalet.
De må stole på mig.
De skal ikke dø. De dør ikke.
Okay, min kære?
Hvad er klokken?
- Ti i otte. - Udmærket.
Hvad hedder jeg?
Nu igen? Hvor mange gange skal jeg sige det?
Hvad hedder jeg?
- Donato. - Mit fulde navn.
Severino Donato.
Bedre kendt som…
"Den hæse" Donato. Er det fint? Bestod jeg?
Generalkommissær Severino "Den hæse" Donato.
Godt, din tur. Hvad hedder du?
- Jeg hedder "Rend mig." - Hvad hedder du?
- "Stammermund" Robledo. - "Stammeren" Robledo.
Hvordan kan det være "Stammermund"? Har du en stammen?
Er du hæs? Må jeg være fri.
"Stammeren" Robledo.
Han beder ikke om min livshistorie, før han skyder mig.
Måske kommer det op i samtalen.
I sådanne situationer er detaljer altafgørende.
"Stammeren" lyder som et maskingevær.
Stammeren.
Du præsenterer dig selv og siger: "Sergent Evaristo 'Stammeren' Robledo."
Nej, jeg siger ikke det pis.
Jeg vil gøre det, jeg sagde, jeg ville gøre. Basta.
Som er meget at forlange.
Jeg sidder her og ryger.
Jeg ryger. Jeg har ikke rørt en cigaret i 32 år.
Jeg møder dig, og nu ryger jeg. Ufatteligt.
Jeg gør det for pigen, så hun ikke skal prostituere sig.
Men jeg bliver ikke ét minut mere end nødvendigt.
Du er en tikkende bombe, gamle mand.
Lad os gennemgå vores historie.
Hvilken skade har jeg påført dig? Forklar.
Den lille bølle var her ikke i går og er her ikke i dag.
Vi skal ikke betale ham længere. Er det korrekt?
- Indtil videre. - Og hvad med dit job?
Har nogen fyret dig efter min snak med Menéndez Roberts?
Ikke indtil videre.
Så når ham fyren kommer, går du hen og siger: "Goddag.
Sergent Evaristo 'Stammeren' Robledo.
Generalkommissær Donato vil gerne snakke med Dem.
De kalder ham Den hæse."
Få ham herover, og så er det det.
- Dit job er klaret. - Og så går jeg min vej.
Jeg tager hjem og finder ud af resten, når jeg ser nyhederne.
Men noget forstår jeg ikke. Hvis det er dig, der skal tale med ham,
hvad skal du så bruge mig til?
Detaljer, Antonio. Det giver indtryk af, at jeg har medarbejdere, en organisation.
Nu, Cardoso. Nu.
Jeg må hellere gå.
Nej, det er den vej. Gå den vej.
Hvad så, gamle mand?
Robledo, Evaristo. "Stammeren." Godt at møde Dem.
Hør, min chef… Generalkommissær Donato derovre.
Han vil gerne tale.
- Din chef? - Ja.
Jeg er med i hans stab. Han vil gerne tale med Dem.
- Hvem er du? - En del af hans stab.
Men hvem er du?
Robledo. Evaristo. Stammeren.
Du ser bekendt ud. Kender vi hinanden?
Nej.
Nej, herre. De kender mig ikke.
Nej, hør. De kender mig ikke, fordi jeg… De ved? Hør, jeg…
Jeg er ingen som helst.
- Hvad mener du? - Jeg er ingen som helst.
Jeg eksisterer ikke.
Men hør efter. Lyt venligst på mig, fordi…
Ham der er nogen, og det er ham, der vil tale med dig.
Nej, jeg har travlt.
- Kommissæren… - Jeg sagde, jeg har travlt!
Nå, det hørte jeg ikke.
Han kan åbenbart ikke. Han siger, at han har travlt.
Hør her, din snothvalp.
Taler du til mig?
Ja, dig, Al Capone.
- Kom her. - Hvad vil du?
Jeg gider ikke råbe. Kom her.
Laurita Martínez. 500.000.
Lyder det navn bekendt? Lyder det beløb bekendt?
Hvad?
Her, knægt. Kom og tal med farmand.
Jeg lader jer om at snakke.
Du sagde Laura Martínez? Hvem er du?
Jeg er kommissær Donato.
- Hvis den lille skøge tror… - Den lille skøge er min datter.
Sæt dig ned.
- Okay. - Der kan man bare se.
Pigen har en far.
Ikke hendes biologiske far. Jeg er en anden slags far.
Jeg har mange børn.
- Jeg er "Den hæse" Donato. - Jeg har aldrig hørt om dig.
Det er klart på dit niveau. I unge læser aldrig på lektien.
Så ender du med at ligge i en grøft. Lad mig informere dig.
Du arbejder sikkert med politiet.
Jeg overvåger hele det sydlige område.
Fra Belgrano Boulevard til Riachuelo-floden.
Du ved nok, at jeg ikke har tid til at gå i detaljer.
Det overlader jeg til Gordillo.
Rogelio Gordillo.
Med de to hoveder.
Stammeren!
Han kender ikke ham med de to hoveder.
Læg dig ikke ud med Stammeren, okay?
Han giver guidede ture til steder, ingen kommer hjem fra.
- Er det forstået? - Kom til sagen, du gamle.
Stop. Det irriterer mig, og det er ikke godt for dig.
Lad os tale om dit problem.
Pigen, Laurita. Jeg er ikke tilfreds med hende.
At hun blev afhængig af kokain ser jeg som en personlig fiasko.
Jeg indrømmer det.
Men hun siger, at du slog hende, og det gør mig heller ikke glad.
Jeg forstår, at du skal holde styr på dit territorie,
men vi ordner det selv.
Det her vedkommer ikke dig.
Hun er familie, og hun generer ikke nogen fremover.
Forstår du det? Glem hende.
Du har aldrig kendt hende.
Glem hende, ellers er det dig, der bliver et minde.
Fortæller du mig, at to stoddere vil gøre mig ondt?
Selvfølgelig ikke. Vi gør ingen fortræd.
Jeg skal ikke slås med dig. Du dræber mig med én berøring.
Men du burde ikke lægge dig ud med Stammeren.
Tager du pis på mig? Jeg har fået nok af det vrøvl.
Hvad lavede du her i går og dagen før?
- Det kan jeg ikke huske. - Nej?
Du brugte den her. Jeg har øjne i baghovedet.
- Advarslen er en høflighed. - Sig, hvor pigen er.
Du begår en alvorlig fejl.
I kan begge rende mig! Jeg hader, når folk er respektløse!
Først pigen og nu to gamle fjolser.
Står der "idiot" i panden på mig?
- Ingen idé. Jeg kan ikke se. - Så er det nok.
Sig, hvem du er, og hvor pigen er.
- Jeg er "Den hæse" Donato. - Lige meget! Hvor er hun?
Jeg er ligeglad!
Politiet ved, jeg er her. Hvis jeg ikke er tilbage kl. 21, sender de betjente.
Tror du stadig, jeg er idiot? Sig så, hvor pigen er.
- Jeg må ikke sige noget. - Hør her, jeg bor på gaden!
Du er respektløs mod mig i mit hjem!
- Hvor er hun? - Jeg er kommissær Donato.
Lad os se, hvordan du slås, kommissær!
- Slip mig! - Hvor er dine folk? Jeg kan ikke se dem.
Lad ham gå!
Lad så den mand gå! Eller jeg ringer til politiet!
Stammeren kan tale!
Der er en betjent derovre. Jeg henter ham.
- Kom tilbage. - Jeg henter ham.
Du gamle!
Hov! Hvad er det?
Hvad det er? En skør gammel mand med en kniv i hånden.
Du kan ikke engang se mig!
Jeg ser en blå skygge med blod indeni.
Kom nærmere, så stikker jeg dig. Jeg sværger, jeg får dig!
Så er det nok, Stammeren. Jeg går.
De gamle nisser går mig på nerverne. Hvor fanden er den pige?
Du stak af, din snothvalp!
Nej, Cardoso.
- Du stak halen mellem benene, røvhul! - Cardoso!
Det her er mit område. Fatter du det?
Jeg hedder Antonio Cardoso, din kujon!
Hvis du lægger dig ud med mig igen, skærer jeg dine klunker af!
Jeg smider dine klunker i en salat!
Åh nej! Nej, dit møgsvin!
Nej, dit møgsvin! Nej!
Cardoso!
Cardoso, kom her.
Sæt dig her, hvis du har lyst.
- Jeg er… - Sig ikke et ord, tak.
Jeg ville bare fortælle dig,
at jeg virkelig har savnet dig, Cardoso.
Du sagde det.
Jeg vil også udtrykke min glæde over, at du er udskrevet fra hospitalet.
Det eneste, jeg fortryder,
er, at du ikke tillod, at jeg kunne besøge dig.
Selvfølgelig afslog jeg det.
Du kunne fortælle dem, du var læge for at amputere min fod.
Jeg tilbragte 12 skønne dage uden dig.
- Du har ret. Jeg bebrejder dig ikke. - Nej, jeg sagde til dem:
"Selv hvis han siger, han er Favaloros reinkarnation, så luk ham ikke ind."
Jeg bebrejder dig ikke.
- Jeg er holdt op med at finde på ting. - Ja, klart.
Jeg mener det.
Lige siden hændelsen med den misdæder,
hvor, hvis jeg må sige det, din opførsel var fortrinlig.
Ikke siden sergent Cabral har dette land set den mængde mod.
Siden den dag har jeg kun været mig selv.
Den fredag kom Clara til frokost, og jeg fortalte hende sandheden.
Den stakkel. Hun havde tårer i øjnene, og jeg besluttede at fortælle sandheden.
Jeg må indrømme, at det faktum, at Laurita-pigen aldrig dukkede op igen
hjalp mig med at tage beslutningen.
Men jeg kunne have løjet igen, og jeg havde ikke lyst.
Min mund er farlig.
Den gjorde dig til Stammeren Robledo, og du blev næsten slået ihjel.
Den fandt på en israelsk familie og knuste min datters hjerte.
Jeg har sendt min mund på pension.
Nu vi taler om din mund,
fandt ejerforeningens advokat ud af, at FNUG ikke eksisterer.
De smed mig ud på røv og albuer sammen med fyret.
Slet ingen fratrædelsesaftale.
Det er jeg meget ked af.
Og du lovede den Laurita-pige,
at du ville hjælpe hende med den gangster.
Og nu…
Hvem ved, hvad der er sket med den søde stakkel?
Og nu hvor vi laver en opgørelse.
Rodrigo. Han er tilbage, ikke?
Nu kræver han 3.000 pesos.
Så du tabte kæmpestort. Fem-nul.
Jeg forsikrer dig om, at mine sår ikke behøver mere salt.
Og noget andet, jeg er ikke sergent Cabral.
Cabral blev slået til plukfisk, men ikke mig.
Tværtimod slog jeg næsten selv den skiderik til plukfisk.
Hvis jeg nogensinde ser ham… Se her.
Ser du det her? Et stykke af den lømmel.
Fra hans jakke, men stadigvæk.
Jeg fik næsten skåret ham, før han ramte mig.
Ved du, hvad jeg så?
I min hospitalsseng så jeg noget svæve over mig.
Jeg så den idiots rædselsslagne udtryk.
Hans øjne var store som meloner, da jeg tog min kniv frem.
Han frøs.
Han sked i bukserne. Han forstod det ikke.
Hvordan kunne han forstå det? Hvordan? Du godeste. Hør…
Selv med mit dårlige syn,
kunne jeg se, at hans øjne stod på vid gab og stirrede på mig.
For han så mig, okay? Jeg forsikrer dig om, at han så mig.
Han så mig.
Jeg garanterer dig, at der vil gå lang tid,
før den skiderik lægger sig ud med mig igen.
Jeg skal have det indrammet.
- Desværre må jeg gå nu. - Det er dagens bedste nyhed.
De venter mig på plejehjemmet ved middagstid.
Klokken ringer klokken 12, og kommer jeg for sent, får jeg skæld ud.
Jeg er tilbage i børnehaven.
Jeg må skynde mig, for Clara ringer til mig hver dag.
Og jeg kommer ikke længere i parken i weekenden.
Da er jeg i La Horqueta.
Hospitalet fortalte mig, at du blev udskrevet i går.
Derfor tog jeg herhen for at se, om jeg kunne finde dig.
For jeg skylder dig en undskyldning, og jeg skylder dig også sandheden.
Mit navn er León Schwartz.
Det er mit rigtige navn.
Jeg var aktivist som ung. Det er sandheden.
Men så fik livet, familie og børn
mig til at skulle tænke på at skaffe mad på bordet.
Og de sidste 41 år af mit arbejdsliv
var jeg tjener på Imperio Kaffehus i Villa Crespo.
Det er alt.
En tjener.
Jeg gik på pension som 73-årig.
Jeg kunne godt have tænkt mig at arbejde lidt længere tid,
men jeg talte for meget, og det gik nogle kunder på.
Så nu er jeg, ligesom jeg har været hele mit liv,
et nul.
Et totalt nul. Det er sandheden.
Nå. Farvel, Antonio.
Jeg ønsker dig og din kniv alt det bedste.
Hold da op.
Du kan ikke stoppe løgnene.
- Det er sandheden. - Hvilken sandhed, herre?
Du kan ikke sige sandheden. Hør her…
For alle de øjeblikke, vi delte. Fortæl mig sandheden.
Den har jeg fortalt dig. Der er ikke mere.
Nej, herre. Dig som tjener? Hold op.
Du må have været meget mere end en tjener.
Seriøst, hvad var du?
Jeg var tjener. Ikke mere end det.
Bare en tjener.
Bortset fra en kort periode,
hvor jeg var i filmbranchen.
Hvad? Arbejdede du med film?
Tja, du kalder det film. Vi kalder det filmindustrien.
- Og hvad arbejdede du med? - Altså, jeg ville ikke kalde det arbejde.
I en kort periode
var jeg producer og instruktør samt manuskriptforfatter.
- Producer og instruktør. - Og manuskriptforfatter.
Der kom den. Jeg vidste, at du løj. Det er et vigtigt job.
- Det kan man sige. - Ja.
Det var en meget svær tid.
Midten af 70'erne. Blacklistninger.
Vores mest talentfulde kunstnere blev enten myrdet eller sendt i eksil.
Alle var rædselsslagne.
Industrien var fuldkommen lammet.
Jeg kæmpede med om en pris i Cannes med en dokumentar
om befrielsesbevægelserne i Latinamerika.
Hold da op. Cannes! Ja, Cannes. Det har jeg hørt meget om.
Det var et lille passionsprojekt.
Tænk, at jeg troede, at filmen kunne vinde Den Gyldne Skal.
Nej! Hvad hed filmen?
Pachamamas blødende årer.
Jeg får gåsehud.
Det, vi manglede af penge, rådede vi bod på med mod.
- Forstår du? - Ja.
Pludselig ringer telefonen.
- Klokken er to om morgenen. - Nej! Hvem var det?
Filmindustrien.
"Vi skal have hurtige løsninger og bestemte handlinger."
- Forestil dig konteksten. - Ja, klart. Det kan jeg forestille mig.
Så hvad gør jeg?
Hvad gjorde du?
Tja, det er en lang historie.
En meget lang og indviklet historie.
Jeg kan prøve at opsummere den for dig.
TO FREMMEDE I EN PARK
BASERET PÅ TEATERSTYKKET "JEG ER IKKE RAPPAPORT" AF HERB GARDNER
Tekster af: Niels M. R. Jensen