Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
TÄMÄ TARINA VOISI TAPAHTUA VUONNA 2030,
VUONNA 1984,
VUONNA 506 TAI VAIKKA VUONNA 2000.
KYMMENEN VUOTTA SITTEN TAI PARIN PÄIVÄN PÄÄSTÄ -
TAI KUKA TIETÄÄ…
SE VOISI TAPAHTUA NYT.
Mikä helpotus!
Miten viisasta luontoäidiltä -
tehdä tavallisesta kehon jätteiden poistamisesta niin miellyttävää.
Se saa melkein miettimään, voisiko Jumalan legenda olla totta.
Oli miten oli.
No, mihin me jäimmekään?
Mistä olimme puhumassa?
Olin kertomassa sinulle jotakin hyvin tärkeää.
Mistä me puhuimme?
Emme me puhuneet.
Sinä puhuit, minä en.
Mitä minä sanoin? - En tiedä. En myöskään kuunnellut.
Sinä teit kaiken aivan yksin.
Mikset kuunnellut minua? - Koska sinä olet valehtelija.
En enää kuuntele sinua. En ole kuunnellut kahteen päivään.
Älä esitä lukevasi. Tiedän, ettet näe mitään.
Tämä on iso puisto. Täällä on kaikenlaisia ihmisiä.
Lapsia, käsityöläisiä, myyjiä… - Hyvä on.
Mikset menisi kiusaamaan heitä?
En anna sinulle enää huomiotani.
Yhtä hyvin voisit puhua tuolle puulle.
Se on lyhtypylväs.
Sinä se valehtelet aina.
Puhut ja puhut, ja kaikki on valetta.
Vaadin syytöksille perusteita, hyvä herra.
Hyvä on sitten. Otetaan esimerkki.
Oletko sinä vai etkö ole -
entinen Ruandan vapautusarmeijan upseeri?
En tietenkään ole.
Eikä nimesi ole Mobutu. Ole rehellinen.
Ei tietenkään. - Siinä näet. Sinä valehtelit.
En minä valehdellut. Se on salainen henkilöllisyyteni.
Mitä se muka tarkoittaa?
Minun alallani tarvitaan salainen henkilöllisyys.
En voi paljastaa yhtään enempää.
Väitätkö olevasi vakooja?
Sanon vain, että nimeni on Mobutu ja kuulun Ruandan vapautusarmeijaan.
Annettiinpa sinulle paska henkilöllisyys.
Luuletko, etten sanonut samaa heille? Sanoin.
Miten 86-vuotias puolalainen voisi olla Mobutu Ruandasta?
"Kurja tuuri. Sinä sait nyt Mobutun. Minkäs teet, näin se menee."
Näin minä kuitenkin itseni elätän.
Pyydän, ettet kysele minulta enempää.
Mutta onhan tämä nyt omituista. Miksi työhön valittiin vanhus?
Onko sinulla siis kysymyksiä? Niin on minullakin.
Noin vuosi sitten seisoin pankin jonossa.
Minua lähestyi mies, joka kysyi suoraan, haluaisinko salaiseksi agentiksi.
Eikä! - On siinä järkeäkin.
He ajattelevat, ettei kukaan kiinnitä huomiota vanhukseen.
Hän voi kulkea maailmassa aaveen tavoin ja kerätä tietoa.
Tottahan se on.
Mutta salaisen henkilöllisyyteni he kyllä mokasivat.
Mutta ole hyvä ja lakkaa kyselemästä.
Olen tosissani. En saa vastata.
Minulle annettiin koodinimikin.
Abel.
Abel? - Abel Goldfarb.
Mikä oikea nimesi on? - Samuel Goldfarb.
Sait saman sukunimen. - Tiedän. Idiootit.
Minkäs teet? Elanto on ansaittava.
Niin minäkin aina sanon.
Kerrohan… Saitko koskaan mitään tietoja?
Istun kaikki päivät tässä seuranani ukko, joka luulee lyhtypylvästä puuksi.
Mitä tietoja minä muka saisin? En tietenkään saa mitään.
Minun pitäisi kysyä vakoojien sairausvakuutuksesta.
Minulle nimittäin sanottiin…
Jumalauta. - Mitä?
Voi helvetti! Vedätit minua jälleen.
Vannoin, etten enää menisi lankaan, mutta teit sen taas.
"Nimeni on Abel Goldfarb. Vakoojien sairausvakuutus."
Uskomatonta, että teit sen taas.
Et voi kieltää, että se oli aika hyvä. Hieno tarina.
Pitkä, monimutkainen ja vakuuttava. - Ei se ollut hieno!
Tämä keskustelu on ohi.
Minua et enää huijaa. Häivy siitä.
Paikka on minun. Olin tässä ensin.
Sinunko? - Niin.
Miten niin muka? Näytä minulle kauppakirja.
Katsotaan, onko se sinun.
Haluatko nähdä kauppakirjan? Tässä se on.
Osaatko ennustaa kädestä? - Älähän nyt.
Ennusta näistä käsistä. Ne kantoivat kultahanskoja.
Löysin tämän paikan kolme vuotta sitten.
Löysin rentouttavan ja rauhallisen paikan,
mutta viikko sitten sinä tulit ärsyttämään minua. Riittää!
Häivy. Lasken kolmeen ja sitten lisautan.
Tästä olisi syytä keskustella edes lyhyesti.
Ja kello soi!
Hyvä herra… - Ottelijat ovat kehässä!
Miten muka lyöt minua, kun et edes näe minua?
Tällainen käytös on noloa.
Naamasi on kohta nolo!
Kaikella kunnioituksella:
luonteesi on masentava ja asenteesi kammottava.
Täältä tulee mestari.
Hyvä herra! Älä liiku. Saatoit murtaa jotakin.
En ole ikinä kaatunut.
No, ei mitään syytä huoleen.
Minä kaadun joka aamu.
Herään, juon kahvia ja sitten kaadun.
Sellainen on elämän kiertokulku.
Kaksivuotiaana sitä nousee ylös ja lähtee kävelemään.
Sitten silmänräpäyksessä täyttääkin jo 86 ja kaatuu taas maahan.
Pystytkö nostamaan päätäsi? Näytä.
Niin sitä pitää. Tuo on hyvä merkki.
Tutkitaanpa nyt lantionseutu.
Katsotaanpa.
Jos pidät hieronnastani, tiedoksesi, että olen sinkku.
Kädet irti minusta!
Ei huolta. Jos jotakin murtui, ei se haittaa.
Minun lonkkani on kuin posliinia.
Viime vuonna mursin sen kahdesti.
Kerran olin myös hetken kuolleena. Kuusi minuuttia.
Ei kuulosta pitkältä ajalta. - Olin ohitusleikkauksessa, ja pam!
Minut piti käynnistää kaapeleilla kuin mikäkin auto.
Pystytkö liikuttamaan käsiäsi? Voisitko kokeilla?
Erinomaista! Kaikki on kunnossa.
Makaa siinä nyt viisi minuuttia ja lepää.
Vitsi rentouttaa kaikkein parhaiten.
Verdaguer oli vitsien kuningas. Muistatko hänet?
Oliko tuokin hevonpaskaa?
Mikä? - Miten niin mikä?
Se, että olit kuollut. Ei voi olla totta. - On se.
Se oli absoluuttinen totuus. - Älä viitsi siinä.
Anna minun auttaa. - Pärjään yksinkin!
Hyvä on. Nousehan sieltä.
Noin. Onneksi pärjäsit yksinkin.
Minne menet? - Poissa sinun luotasi.
Mittani on täynnä valheitasi. - Eivät ne ole valheita.
Ne ovat muunnelmia.
Joskus totuus ei sovi ylleni, vaan kiristää kainaloista.
Sitten otan täältä sisään ja päästän täältä,
kunnes se istuu kuin valettu.
Totuusko? Älä viitsi.
Totuus on kolmannen tyypin ohitusleikkaus viime vuonna.
Totuus on, että aina 7. päivänä saamani eläke on 8. päivänä jo mennyt.
Totuus on eilisen leivän ostaminen leipomosta.
Sanon, että leipä tulee kyyhkysille.
Kyyhkynen seisoo tässä.
Totuus on, että olin kuollut kuusi minuuttia.
Sen jälkeen omaksuin uuden käytännön:
muunnelmat.
Aamulla sanoin vihanneskauppiaalle olevani comechingoneista viimeinen.
Hän kuuntelee.
Sitten alan muistella vanhoja aikoja ja ryöstöretkiä pampalla.
Isoisääni taistelemassa kenraali Rocaa vastaan.
Se on upeaa!
Olen 86 vuoden ajan ollut yksi ja sama ihminen.
Miksen olisi sata eri ihmistä seuraavissa viidessä vuodessa?
Minulla on kysymys.
Se leipomo. Mihin aikaan sinne täytyy mennä, jos haluaa…
Unohda leipomo.
Et ymmärtänyt, mitä yritin sanoa. - Ymmärsin asiasi täydellisesti.
Ainoa asia tässä on se, että olet päästäsi sekaisin.
Sinulta ei puutu paria ruuvia, vaan kokonainen rautakauppa.
Voi minua onnekasta!
Mielenterveyden asiantuntija. - Näin se on.
Minun pitäisi esitellä sinut tyttärelleni Claritalle.
Hänkin on asiantuntija. Hän haluaa passittaa minut hullujenhuoneelle.
Katso, mitä hän kirjoitti. - No mitä? Anna tulla.
"Hänellä ei ole todellisuudentajua."
Siis minulla. - Totta.
"Hän tarvitsee valvontaa."
Hän kirjoitti tämän kirjeen terapeutilleni tohtori Engelsille.
Ainoa ongelma on, ettei minulla ole terapeuttia -
ja tohtori Engels olen minä.
Annoin hänelle leipomon osoitteen. Hän luulee sitä sairaalaksi.
Ja hän tässä haluaa lukita minut laitokseen.
Sinä sanot minua hulluksi, mutta entä sinä sitten?
Paljonko sinulla on vielä elinaikaa?
Viisi minuuttia? Viisi kuukautta? Viisi vuotta?
Haluatko käyttää lopun aikasi istumiseen ja tuijottamiseen?
Välillä saat jännitystä, kun kaadut maahan.
Ei, hyvä herra.
Asioita täytyy ravistella! Ne täytyy panna tapahtumaan.
Hetkinen nyt.
Yritätkö kertoa minulle, miten minun pitäisi elää?
Mitä? - Minulla on työpaikka.
Toisin kuin sinulla. Minä olen yhä työelämässä.
Ei, kanssasi puhuu Antonio Cardoso,
San Juan 158:n apulaishuoltomies.
Heinäkuussa olen ollut siellä 52 vuotta.
Vain lämmityskattila on ollut talossa minua pidempään.
Kattila, joka painaa 853 kiloa.
Kuka on ainoa, joka tietää, miten se toimii? Palveluksessanne.
Vai ravistella asioita! Voi pyhä isä. Kuulehan.
Minä en ravistele mitään. Minun olisi pitänyt jäädä eläkkeelle 20 vuotta sitten.
Entä sitten? - En jäänyt!
Minä olen edelleen töissä.
On totta, etten kahteen vuoteen ole saanut palkankorotusta,
mutta saan silti uskomattoman isoja tippejä.
Niin, ja nyt olen töissä yövuorossa, joten kukaan ei näe minua.
Olen nähnyt monen ovimiehen tulevan ja menevän päivävuorossa.
Joka ainoa on saanut potkut, mutta minä olen yhä siellä.
Minä olen se viisas, vanha, näkymätön mies.
Et ole. Sinä olet kuollut mies. Aave.
Kaksi vuotta ilman palkankorotusta!
Miksi annat ryöstää itseäsi noin? - Ehei, hyvä herra. Minua ei ryöstä kukaan.
Ei töissä eikä muuallakaan. Tiedoksesi, että minä olen turvassa.
Näin se on. Näithän pojan, joka hakee minut joka iltapäivä.
Kenet? - Hänen nimensä on Rodrigo. Aivan sama.
Annan hänelle joka päivä tuhat pesoa, ja hän saattaa minut kotiin.
Minua ei ryöstetä. Hän suojelee minua.
Keneltä?
No, pääasiassa itseltään.
Mutta onhan kadullakin vaaroja.
Olet ensimmäinen tapaamani pelkuriaave.
Paraskin puhuja. Mobutu! Älä viitsi. Tällaista minä joudun kuuntelemaan.
Minut ihmiset sentään näkevät.
Panen heidät näkemään. - Älä nyt siinä.
Kun minut vietiin sairaalaan, en ollut vielä edes ambulanssissa asti,
kun kuusi ihmistä talostani soitti isännöitsijälle kyselläkseen,
onko asuntoni vuokrattavana.
Mutta minä tulin takaisin!
Tiedätkö, mitä minä nyt teen?
Joka päivä viideltä aamulla soitan noiden kuuden ovikelloja -
ja huudan: "Herätys, haaskalinnut!
Asunto 4B ei ole vuokrattavana eikä myytävänä!"
Sitten laulan "Kansainvälisen" ja kiroilen päälle.
Hullu vanha mies.
Kuka? - Sinä! Kuvittelet, että sinut nähdään.
Eivät he sinua näe. - Niinkö?
He saattavat kyllä kuulla sinut, mutta eivät näe sinua.
Me olemme molemmat aaveita.
Ei kukaan halua nähdä ryppyistä naamaasi. Eikä minunkaan!
Minä olen sentään avuksi.
Sinä olet pettänyt kansasi.
Sinunlaisesi ihmiset vetävät vanhuuden maineen lokaan.
Kuulepas nyt. Kerron sinulle yhden asian… - Cardoso!
Niin? - Cardoso!
Antonio Cardoso. Kuka kysyy? - Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts 12H:sta. Päivää!
Aivan, herra Menéndez Roberts!
Olen etsinyt sinua monta päivää. - En minä…
Lääkäri Raúl kertoi, että olet täällä. - Se huoranpenikka.
Niin, olen aina näillä kulmilla.
Viivytkö vielä? Jutellaan, kun olen juossut vähän.
Totta kai. Sopiihan se.
Älä sitten lähde minnekään! - Miksi lähtisin?
Olinkin aikonut soittaa sinulle, koska…
Voi perkele, hän löysi minut.
Kuka tuo oli?
Välttelin häntä, mutta nyt hän hitto vie löysi minut.
Kuka hän oli? - Menéndez Roberts asunnosta 12H.
Omistajakomitean puheenjohtaja.
Hän on niitä uusia, jotka tulivat, kun loftit rakennettiin.
Mitkä loftit?
Asunnosta puretaan pari seinää, ja sitten sitä sanotaan loftiksi.
Olet auttamatta jäljessä ajastasi.
Nyt talo on täynnä niitä tyyppejä,
ja he haluavat järjestää Herra ties minkä kaiken uuteen uskoon,
ja hän haluaa jutella kahden.
Aivan. Nyt ymmärrän kaiken.
Tiedätkö, mistä tässä on kyse?
Talossa alkoi kiertää huhu, että näköni on hieman heikko.
Hieman heikkoko?
Andrea Bocellikin näkee paremmin kuin sinä.
Muistan rakennuksen ulkoa.
Heinäkuussa olen ollut siellä 52 vuotta.
Katsos, viime viikolla kävelin suoraan päin hissin ovea,
ja rouva Carracedo 2A:sta näki sen.
Huomioni oli vain muualla.
Se ovi oli… Kävelin siis aivan suoraan siihen.
Sitten näin sen naisen siinä katselemassa minua.
Yritin pelastaa kasvoni.
Kuningasideani oli kävellä ovea päin uudelleen -
kuin olisin tehnyt sen tahallani.
Kuin suuri suunnitelmani olisi ollut hakata päätäni hissin oveen.
Pahinta oli,
että tehdessäni sitä tajusin, että se oli typerää,
mutten voinut lopettaa.
Jyskytin päätäni oveen kuin mikäkin idiootti.
Sitten sanoin:
"Korjaan tätä ovea, rouva Carracedo.
Se avautuu itsestään! Se on vaarallinen."
Hän pakeni paikalta kauhuissaan.
Ei mennyt kahta päivääkään,
kun Menéndez Roberts haluaa keskustella kanssani kahden.
Nyrkkeilyssä oli sama juttu.
Löydän itseni köysistä ja alan hermoilla.
Hermostun, koska…
Molemmissa silmissäsi on kaihi.
Aivan. - Niin.
Onko ne leikattu? - En tee sitä vielä.
Lisäksi neljä tai viisi vuotta sitten näkökentästäni katosivat reunat.
Lääkärin mukaan menetin ääreisnäköni.
Se katosi noin vain ja hetkessä. Hyvästi, ääreisnäkö.
Nyt on kuin katselisin pillin läpi.
Ja yhtenä aamuna heräsin siihen, että keskellä oli täplä.
Oi, se täplä!
Niin. Kuin Kuu. - Kuin Kuu. Täsmälleen.
Sitten se alkaa kasvaa. - Suoraan keskelle pilliä.
Sitten sitä elää ilman ääreisnäköä.
Kuu pillin keskellä -
ja sen ympärillä rengas, jossa ihmiset tulevat ja menevät.
Minkäs teet?
Näetkö värejä vai mustaa ja valkoista?
Sinistä.
Näen ikään kuin sinisiä varjoja.
Ongelma on siinä, että näen silti unet yhä väreissä.
Unissa näen kaiken terävästi, kuin nuorena.
Sitten herään,
ja tosielämä näyttääkin unelta.
Niinhän se on.
Minulle käy täsmälleen samoin.
Cardoso, meidän välillämme on yhteys,
koska meillä molemmilla on näkemystä.
Mihin tarvitaan näköä, jos on näkemystä?
Kyllä vain. Olit sitten miten alhainen ja pelkurimainen tahansa,
välillämme on yhteys.
Tapaamisemme sen Menéndez Robertsin kanssa sujuu erittäin hyvin.
Siitä olen varma.
Miten niin meidän tapaamisemme?
Niin. Olen päättänyt hoitaa tämän Menéndez Robertsin asian.
Älä sinä murehdi mistään.
Riistäjät, maanomistajat, kapitalistisiat…
He ovat lempiruokaani. Syön heitä raakana.
Kyllä vain. - Ei! En pyytänyt sinulta mitään, joten…
Älä minua kiitä, Cardoso.
Kiitä Marxia, Leniniä, Gorkia ja Olginia.
Älä sinä tuo enempää ventovieraita puistooni. Se on jo täynnä!
En minä tuo ihmisiä, vaan ajatuksia.
Ihmisten vanhettua ajatukset ovat yhä nuoria, terveitä ja kauniita.
Ne ovat parempia kuin ne keksineet ihmiset.
Sitä paitsi taistelu on pysäyttämätön kuin tähtien kierto.
Murskaamme sen Menéndez Robertsin päivälliseen mennessä.
Käyköön sika kimppuumme! Se paskiainen.
Missä hän on?
Joko tuo hölynpölysi loppui? - Mitä?
Minä kerron, mitä teemme.
Sinä pidät nyt suusi kiinni.
Jos et pidä, annan Rodrigolle 10 000 pesoa sinun pieksemisestäsi.
Ymmärrätkö minua?
Tiedän jo, mitä minun täytyy sanoa. - Mitä?
Minun täytyy jatkaa jouluun asti. Tippien takia tietenkin.
Jouluun asti vain. Sen jälkeen… - Miksi jouluun?
Et saa tehdä kompromisseja.
Sillä miehellä ei ole oikeutta erottaa sinua ennen kuin olet eläkeikäinen.
Minä olen kyllä jo 85.
Kun olen hoidellut hänet, hoitelen sen rikollisen Rodrigon.
Yhdessä annamme pojalle opetuksen.
Miksi? Miksi, Herra?
Pyydän apuasi,
ja sinä lähetät sokean, kuuron ja tyhmän vasemmistolaiskääkän.
Miksi teet minulle näin? - Kenelle herralle sinä nyt puhut?
Järjestät minulle odotettua enemmän töitä.
Pahus, hän tulee.
Älä sano sanaakaan. En tehnyt sinulle mitään…
Ole hiljaa, Cardoso. En usko, että tuo on se mies.
Ei varmastikaan ole.
Sehän on tyttö. Ja vielä kaunis tyttö!
Mistä tiedät? - Hehkusta.
Kun vielä näin,
kaikkia kauniita tyttöjä ympäröi eräänlainen hehku.
Nyt näen vain hehkun.
Kyllä vain, ehdottomasti hyvin kaunis tyttö.
Ehkä. On se mahdollista.
Se mies tulee silti minä hetkenä hyvänsä, joten tee palvelus ja häivy siitä.
Häivy. Hei, nyt minä keksin!
Mikset menisi vihanneskauppiaan luo?
Voit kertoa olevasi komanssi-intiaani ja muutkin tarinasi.
Hyvä on. Selvitä välisi Menéndez Robertsin kanssa.
Saat siunaukseni. - Kiitoksia vain.
Ensin sinun täytyy rauhoittua.
Jos häivyt, minä rauhoitun lähes välittömästi.
Jos olet tuollainen, se omistaja ajaa traktorilla ylitsesi.
Ymmärrätkö? Tulehan.
Istahdetaan hetkeksi nurmikolle.
Nurmikolleko? Pidätkö minua pummina? - En. Rauhoituhan.
Kas noin. Istu siihen.
Tässä sitä ollaan. Hyvä.
Hyvä. Näin se käy.
Kaikkea sinäkin panet minut tekemään.
Tämä poistaa kaikki huolesi.
Se on sätkä. Se rentouttaa.
Saan näitä lääkäriystävältäni silmänpainetautiin.
Hän määrää näitä vakuutukseni kautta, ja kaikki voittavat.
Se laajentaa verisuonia ja alentaa verenpainetta.
Mitä tuo siis on?
Tämäkö? Tämä on avain onneen.
Tämä saa nauramaan vaikka uutisille,
ja jopa omat lapset alkavat vaikuttaa hyviltä ihmisiltä.
Olet siis narkkarikin.
En tiedä, miten olen sinua loukannut, mutta anna anteeksi, Herra.
Tuhat anteeksipyyntöä. Turkanen sentään.
Yksi henkonen, ja Menéndez Roberts on helppo nakki.
Vie tuo sonta kauas minusta. Se on myrkkyä, senkin kieroilija.
Nyt se mies taitaa olla tulossa. Kyllä vain.
Tässä. Kokeile nyt.
Savu täytyy pitää keuhkoissa niin pitkään kuin mahdollista.
Se lisää vaikutusta.
Hirveää paskaa.
Anna sille vielä mahdollisuus. Siihen kestää tottua.
Niinkö meinaat? - Totta kai.
Nauti. Terveysministeriö tarjoaa.
Tuo tyttö tuolla -
muuttui juuri sievästä tytöstä hornan jumalattareksi.
Hän muuttuu Ana Grimbergiksi.
Ana Grimberg oli viimeistelijä.
Hän ompeli Schiffmanin hattuihin merkit ja sulat Chacaritassa.
Ei, ei tyttö ole hän, vaan Normita Rivera.
Anita oli ujo.
Hän istuskeli kuistillaan koko iltapäivän.
Hänellä oli kauniit kasvot.
Kuin taiteilijan maalaamat.
Normita oli kolmas vaimoni.
Paras kaikista. - Niinkö?
Normitalta sain ensimmäisen poikani Juan Carlosin.
Juan Carlosilta taas sain ensimmäisen lapsenlapseni Marion.
Ja Mariolta sain ensimmäiset tekohampaani.
Kävelin sen kuistin ohi miljoona kertaa.
En pystynyt edes tervehtimään häntä.
Sormet olivat oudon muotoiset kaikesta ompelusta.
Hän istui pienellä jakkaralla ja hän kätki kätensä näin.
Se poloinen häpesi niitä.
Kahdeksan lastenlastani ovat hyvin koulutettuja.
Mario on hammaslääkäri. Katso tätä hymyä!
Panin tekohampaat suuhuni, hymyilin ja hyvästelin Normitan.
Hän teki töitä,
jotta hänen miehensä voisi lukea lakia ja tehdä itsestään jotakin.
Kun mies valmistui, hän tajusi olevansa lakimies,
joka on naimisissa jiddišiä puhuvan, sulkia ompelevan juutalaistytön kanssa.
Mies jätti hänet -
ja lähti yliopistossa tapaamansa laihan ja rikkaan tytön perään.
Neljä kuukautta myöhemmin Ana työnsi päänsä uuniin.
Voi, miten Normita itki, kun lähdin.
Lähdin hymyillen uusilla hampaillani.
Hän oli noin 60-vuotias.
Aina kun ajattelen häntä, muisto on yhtä tuore kuin ensitapaamisella.
Kuukautta ennen itsemurhaa -
tapasin hänet Villa Crespon kirjastossa.
Muistan, että olin lukemassa Macbethia.
Katson ylös, ja siinä oli Ana.
Hän ei nähnyt minua,
koska oli haudannut päänsä kielioppikirjaan.
Se poloinen opiskeli espanjaa.
Hän katsoi ylös, tunnisti minut ja hymyili.
Sydämeni melkein räjähti.
En saanut sanottua sanaakaan.
Minä vain jähmetyin.
Sitten hän kätki pienet kätensä pöydän alle ja palasi kirjansa pariin.
Hetkeä myöhemmin hän lähti,
enkä siis ikinä puhunut hänelle.
Piru periköön hampaani ja tämän luonteeni.
En ikinä puhunut hänelle.
Mitä tässä oikein on? Eikö tämän sonnan pitänyt naurattaa minua?
Ei, seis. Inhoan nostalgiaa.
Se on kuulkaa sairauksista pahin.
Nostalgia tappaa enemmän vanhuksia kuin sydänkohtaukset.
Milloin rakastelit viimeksi?
Lisää nostalgiaa! Voi hyvä tavaton.
Viimeinen kerta, kun minä rakastelin,
oli heinäkuun 10. päivänä vuonna 19…
Vuonna 2009.
Oliko vaimosi vielä elossa?
Hänen mukaansa… - Älä viitsi.
Tiedän kyllä, mitä tarkoitit,
mutta Estherin kohdalla ei koskaan voinut olla varma.
Hän oli hyvä nainen. Erinomainen nainen.
Oliko muka hänen syytään, että rakastin aina Ana Grimbergiä?
Halusin vain varmistaa,
sillä omalla viimeisellä kerrallani olin uskoton, piru vie.
Petin heistä jokaista.
Margaritan kanssa olin 76-vuotias, ja harrastin yhä syrjähyppyjä.
Yllätit minut, Cardoso. Vihdoinkin merkkejä rohkeudesta.
Ei se ollut rohkeutta, vaan kirous.
Sanoin aina itselleni: "Älä tee sitä, Antonio. Älä tee sitä."
Sitten menin ja tein sen, saatana.
Mutta sehän on hyvä. Sinä uskalsit. Halusit sitä ja teit sen.
Minäkin halusin, mutten uskaltanut. Minähän kadehdin sinua.
Sinä olet aina ollut sitä, miksi minä tulin vasta hiljattain.
Likainen vanha mies. - Ei, vaan romantikko.
Mies, jolla on toivoa.
Luota minuun. Muista, että kuolinkin jo. Minä tiedän nämä asiat.
Tärkeää ei ole seksi,
vaan romantiikka ja seikkailut.
Kaikki tapahtuu päässä.
Keho on vain mukana kulkeva salamatkustaja.
Ymmärrätkö, Cardoso?
Nyt minun on kyllä tunnustettava,
että olen rakastunut tuohon tyttöön.
Katso nyt.
Rehellisesti sanoen niin olen minäkin.
Toivottavasti Roberto ei tule mustasukkaiseksi.
Kuka on Roberto? - Kumppanini.
Mitä? Pilailetko? Vedätit minua taas!
Minä menin lankaan. - Niin menit.
Älä väitä, ettet mennyt lankaan. - Menin kuin mikäkin hölmö.
Menin lankaan. - Todellakin menit.
Menin lankaan kuin mikäkin hölmö. - Noustaanpa.
Noin se käy. Hyvä. Ylös vain. - Se oli hyvä vitsi.
Hetkinen. Seisohan suorassa.
Noin. - Voi paska.
Mitä nyt? - Paskoin housuuni.
Ei!
Nyt sinä menit lankaan.
Nytkö sinä vedätät minua?
Luuletko olevasi ainoa, joka osaa kertoa vitsejä?
Ei se mitään. - Odotahan. Katso, mitä minä keksin.
Tällainen oon
Mä minkä voin?
Syntymäkomea ja altis lempimään
Auta minua. Lauletaan. Tule nyt!
Auta minua.
Tällainen oon
Mä minkä voin?
Ei hillitä mua voi, kun naisen nään
Olipa se herttaista. Kiitos!
Kiitos vain.
Typykkä taitaa olla jo aivan myyty.
Tietenkin. Tällaiset könsikkäät ja kaikkea.
Olisiko sinulla toista sellaista sätkää?
Ei, ei. Esitetään nyt vähän komediaa.
Sen jälkeen tyttö on mennyttä.
Tehdään se myöhemmin. Ensin laulan tangoa.
Bottan ja Lomuton "Si soy así".
Tällainen oon
Ei, ei. Lauloit sen jo.
Se on upea laulu. - Tulkintasi oli hieno.
Nyt kuitenkin esitämme komediaa.
Sanoin sitten mitä tahansa, sinä vastaat: "En ole Rappaport."
Ymmärsitkö?
Kuvittele, että tapasimme vasta äsken.
En ole Rappaport. - Ei vielä.
Nyt aloitan. Päivää, Rappaport!
Nyt.
En ole Rappaport.
Mitä sinulle tapahtui, Rappaport?
Olit pitkä ja paksu, mutta nyt olet lyhyt ja laiha.
En ole Rappaport.
Olit ennen nuori ja parrakas.
Nyt olet vanha ja karvaton.
En ole Rappaport.
Pukeuduit hienoihin asuihin, mutta nyt sinulla on rähjäiset vaatteet.
En ole Rappaport.
Ja kaiken lisäksi olet vaihtanut nimesi!
En…
Tietenkin! "Olet vaihtanut nimesi."
Se oli hyvä juttu. "Olet vaihtanut nimesi."
Cardoso!
Cardoso, tulen kohta. - Hitto, siinä hän on.
Minun on selvitettävä pääni. Tule.
Ei huolta. Me hoitelemme sen miehen.
Ei ole mitään "meitä".
Sinä vain seisot siinä etkä sano sanaakaan.
Lupaatko kutsua, jos tarvitset minua? - Vannon sen kautta kaiken pyhän.
Jalkani kuopivat jo maata.
Taivaan tähden. Kuule, tee minulle palvelus.
Istu sinä tässä. - Selvä.
Muista Rodrigo. - Selvä.
Katso toiseen suuntaan, jos haluat.
Cardoso!
Miten menee?
Tässähän minä menen.
Emme olekaan esittäytyneet. Gonzalo Menéndez Roberts.
Antonio Cardoso. Hauska tutustua. - Hei.
Pahoittelen kiirettä. En ehdi juosta puoltatoista tuntiani myöhemmin.
Kuolemattomuus vie liikaa aikaa.
Tämä puistohan on todella kiva.
Ei liikaa tungosta eikä paljoa myyntikojuja.
Olisi hienoa opettaa täällä. Opetan yliopistossa viestintää.
Viestintääkö? - Niin! Kaikkia lajeja.
Julkista, ihmisten välistä ja ihmisen sisäistä.
Kaikenlaista… - Selittelyä.
Enemmän tai vähemmän niin. Tuo kelpaa minulle.
Tuota…
Huomasit varmaankin, että olemme puhuneet paljonkin.
Kyllä.
Et ehkä usko tätä,
mutta kuulin vasta hiljattain, että olet töissä rakennuksessa.
Olen alakerran pannuhuoneessa.
En häiritse ketään. - Aivan.
Sehän on erinomaista. - Niin.
Tarkoitan siis… Tulehan tänne.
En ole hoitanut tilannettasi, koska en tiennyt sinusta lainkaan.
Olen enimmäkseen pannuhuoneessa. - Aivan.
En häiritse ketään. - Aivan.
Älä nyt lopeta. Pärjäsit hienosti. - Ei, vaan minä…
Kuten tiedät, vaihdoimme huoltoyhtiötä.
Niin. - Omistajakomitean puheenjohtajana minä…
Tai siis me kaikki rakennuksessa.
Me noudatamme uuden huoltoyhtiön neuvoja.
Ja se neuvoi potkimaan minut pois. - Ei, ei!
En sanoisi noin. - Miten sitten sanoisit?
Huoltoyhtiön neuvo oli,
että sinun pitämisesi ei enää tuottaisi etua.
Sanoisin tuotakin pois potkimiseksi.
Ei…
Ikäsi takia voisimme pakottaa sinut eläkkeelle,
mutta talon asukkaan pitävät sinusta.
He äänestivät sinulle kahden kuukauden palkan. Se on aika hyvin.
Kahden kuukauden päästä et ehkä edes muista meitä enää.
Cardoso.
No?
Idiootti.
Anteeksi. Olen idiootti. Olen pahoillani.
En haluaisi olla tässä roolissa, Antonio.
Olet kuitenkin aika hyvä siinä.
Antonio.
Tämä on kaikkien parhaaksi.
Kukaan ei vaadi sinulta mitään eikä kukaan enää valita sinusta.
Pääset pois työstä, joka ei totta puhuen sovi ikäisellesi.
Emme ole mikään sydämetön roistokomitea.
Tämän tarinan ainoa roisto on aika.
Aika on todellinen vihollinen. Katso nyt minuakin.
Juoksen kuin poika. Ketä minä muka huijaan?
Tiedätkö mitä? - Niin?
Te kaikki tarvitsette minua.
Talvi tulee. - Niinpä.
Lämmityskattila asennettiin vuonna 1968.
1968, niinkö?
Voin vakuuttaa, ettei kukaan maailmassa tunne sen kaunokaisen temppuja kuten minä.
Sen minä takaan.
Niin, aivan.
Anna minun jäädä jouluun asti. - Mitä?
En pyydä sen enempää. Jouluun asti vain.
Tippien takia tietysti.
Niillä tienaa hyvin, ja minä…
Mitä sanot?
Anna minun jäädä jouluun asti, niin koulutan teille uuden pojan.
Nythän on niin, että vaihdamme myös kattilan.
Niin. Hankimme mahtavan tietokoneistetun järjestelmän.
Se on automatisoitu ja älykäs.
Sitä käytetään sovelluksen avulla. Siis puhelimella.
Internetin kautta. Tietokoneella.
Se on kuin taikuutta. Se toimii aivan itsekseen.
Meille tulee joukko insinöörejä tekemään suuria muutoksia.
Putket, sähköjärjestelmä, etuovi… Kaikki muutetaan.
Ymmärrän. Sitten todellakin tarvitsette minua.
Minulla on 40 vuoden korjaustyöt täällä.
Aivan. - Kuuntele nyt.
Tunnen talon kaikki laastiläikät ja tiedän, mitä niiden takana on.
Voin taata sen. Olen tosissani. Ei siis mitään huolta.
Hetkinen! Nyt keksin.
Keksitkö? - Ei huolta.
Jos annat minun asua kellarihuoneessa kuten tähänkin asti,
työskentelen huoltomiehenä ilmaiseksi.
En veloita lanttiakaan. Näin saat sen taakan harteiltasi.
Kas kun aikomuksemme on ottaa se kellarihuone -
ja tehdä siitä talvipuutarha.
Muutamme sen siis aivan täysin. Ymmärrätkö?
Unohda koko juttu.
No niin, vedän tarjoukseni takaisin.
Unohda se. - Cardoso, kuuntele.
Ei minulla ole mitään kuunneltavaa.
Olisinpa tiennyt asuvani talvipuutarhassa. Olisin vuokrannut sitä tapahtumiin.
Cardoso, tunnen ihmisiä sosiaaliministeriöstä.
Voin järjestää sinulle hotellihuoneen kaupungista.
Ei kiitos. Etsin talvipuutarhaa.
Tiedätkö, mikä tässä on ongelmana? - Tiedän toki.
Ongelma on se, että sinä olet elokuvan pahis,
mutta haluat esiintyä sankarina.
Olet aivan oikeassa.
Minä olen idiootti.
Hoidin tämän huonosti. Olen…
Sydämeni särkyy. Pyydän anteeksi. - Älä murehdi turhaan.
Kahden kuukauden päästä et ehkä edes muista tätä enää.
Tiedätkö, mitä me teemme? Siis mitä minä teen.
Järjestän sinulle neljän kuukauden palkan. Miten on?
Jos muut vastustavat, niin voi harmi. Minä järjestän asian.
Mitä sanot? - Neljä kuukautta on parempi kuin kaksi.
Hienoa!
Älähän nyt. Hetkinen. - Onko asia sovittu?
Cardoso…
Pöyristyttävää!
Tarjouksesi on meistä häpeällinen.
Kuulehan, Menéndez Roberts. Kysyn tämän rehellisen uteliaana.
Miten järjestit itsesi tällaiseen liemeen?
Puutuin vasta nyt, koska halusin nähdä, miten kaivat omaa kuoppaasi.
Se oli uskomatonta. Kuin suoraan kauhuelokuvasta.
Mies kaivaa omaa hautaansa vähän kerrassaan.
Voin kertoa, että olin järkyttynyt.
Ivan Rifkin. Hauska tavata. - Päivää.
Olen Weissman, Rifkin ja Rocatagliatta -asianajotoimistosta.
Yhtiömme edustaa herra Cardosoa.
Tarkemmin sanoen edustamme ovi- ja huoltomiesten liittoa.
Olemme niin sanottu RESERVI.
Riiston, epäkohtien ja sorron ehkäisy- ja ratkaisuvirasto.
RESERVI.
Tiedätkö meidät? - En ole ikinä kuullutkaan.
Parasta tottua tähän, sillä vastedes tulette kuulemaan meistä paljonkin.
Mene pois!
Herra Cardoso haluaa meidän lähtevän.
Se ei ole kuitenkaan niin helppoa, sillä me toimimme viran puolesta.
Sovimme jo, että minä saan neljän kuukauden palkan.
Niin, kuulin kyllä. Siinä vasta hauska vitsi.
Herra Rifkin. - Olen kuulolla.
En taida ymmärtää, mitä täällä nyt tapahtuu.
Kaikilla on aluksi vaikeaa.
Minäpä kerron. - Hyvä on.
Tilanne on yksinkertainen, mutta yksinkertaistan sitä entisestään.
Emme hyväksy neljän kuukauden palkkaa emmekä viiden tai kuuden.
Me hyväksymme sen,
että herra Cardoso palkataan konsultiksi -
rakennuksen koko uudistustyön ajaksi.
Arvaisin sokkona, että siinä menee noin kaksi vuotta.
Ei! Arkkitehti puhui kuudesta kuukaudesta.
Hyvä on. Sanotaan sitten kolme vuotta.
Kun pääsette sinne asti, jatkamme neuvottelua.
Minulla ei ole hajuakaan, kuka tuo on.
Se on totta!
Herra Cardoso tuntee paremmin Weissmanin ja Rocatagliattan,
jotka ovat yhtiömme joustavammat osakkaat.
Tässä tapauksessa katsoimme parhaaksi lähettää paikalle "Boan".
Se on leikkisä lempinimi, jonka kollegani minulle antoivat.
Herra Rifkin. - Olen kuulolla.
En ole kuullutkaan organisaatiostanne.
RESERVI. - Aivan.
Se valtavan julkisivun rakennus. - En ole nähnyt sitä.
Olen kuitenkin nähnyt ovimiesten liiton asianajajan.
Tietääkö hän, että haluatte erottaa herra Cardoson?
Ei vielä.
Tiedätkö, että tarvitsette neljä omistajaa todistamaan häntä vastaan?
Etsi todistajat, Menéndez Roberts.
Neljä ihmistä, jotka ovat valmiita julkisesti ottamaan vastuun -
vanhuksen häätämisestä 52 vuoden aikaisesta kodistaan ja työstään.
Miehen, joka sai vuoden huoltomiehen tittelin -
di Tellan kulttuuri-instituutilta vuonna 1978.
Aktivistin, joka on taistellut ihmisoikeuksien puolesta koko ikänsä.
Työläisen, joka raatoi kasvattaakseen kolme lasta ja kahdeksan lastenlasta.
Odotahan nyt. - Ei, Cardoso.
Turha vaatimattomuus saa riittää.
Sinä olet sankari, ja ihmisten täytyy tietää siitä.
Mutta varoitan sinua, sillä varoittaminen on reilua -
ja minä kohtelen jopa viruksia arvojeni mukaisesti.
Valitettavasti oikeuskäsittelystä tulee erittäin pitkä,
ja sen kestäessä te ette saa remontoida rakennustanne.
Unohda talvipuutarhat, monitoimihuoneet ja solariumit.
Kiinteistönne arvo sukeltaa eikä nouse enää ikinä.
Ystäväiseni, tästä lähin aika onkin sinun vihollisesi.
Siksi kehotan sinua miettimään oikeudenkäyntikuluja,
voitit sitten tai hävisit.
Vertaa menetettyä aikaa, kustannuksia ja yhteisön halveksuntaa -
naurettavaan pieneen rahasummaan, jonka herra Cardoson pitäminen maksaa.
Minä yritän tässä vain auttaa sinua.
No niin.
Herra Rifkin. - Olen kuulolla.
Tiesin oikeudesta sovitteluun. En vain tiennyt, että Antonio haluaisi…
Tietenkin hän haluaa. Et tiedäkään, miten kovasti.
RESERVIstä nyt puhumattakaan. Tästä tulee hieno koetapaus.
Mitä? - Tämä juttu on täydellinen.
Miten se liittyy minuun? - Mitenkö?
Sinä olet polkenut kaikkia mahdollisia ihmisoikeuksia.
Ikäsyrjintä, vammaisten syrjintä, rotuerottelu…
Mikä rotuerottelu?
Tämä mies on comechingonien jälkeläinen. Katso noita piirteitä.
Hän on alkuperäiskansaa. Ymmärrätkö?
Cardoso kävelee päin seiniä. Hän on helposti 80-vuotias.
Onko sinusta helppoa olla 80-vuotias? Näetkö? Et tiedä mitään.
Ette voi panna minua vastuuseen tästä.
Puhutaan huomenna, kun järjestämme mielenosoituksen…
Missä se oli? Yliopistolla. Siellä rakastetaan mielenosoituksia.
Menéndez Robertsin nimestä tulee pian oma ilmauksensa.
"Tehdä Menéndez-Robertsit:
vainota ikäihmisiä, vammaisia, alkuperäiskansoja ja sokeita."
Ole hyvä ja kuuntele. - Olen kuulolla.
Tilanne on riistäytynyt käsistä.
Ei minua voi asettaa vastuuseen. Edustan komiteaa.
Suostuit kuitenkin heidän keulakuvakseen, koska olet yksi heistä.
Maksat omaisuuksia vanhoista asioista.
Vanhoista huonekaluista, autoista ja maalauksista.
Kaikesta vanhasta, paitsi vanhuksista, koska heitä ei voi käyttää koristeina.
He puhuvat paljon. Vaitikin he sanovat liikaa.
He näyttävät tulevaisuudelta, ja se pelottaa sinua.
Etkö ymmärrä, herra Yliopisto,
että sinustakin tulee vielä vanha?
Ongelma ei ole siinä, että elämä on lyhyt,
vaan siinä, että se on hyvin pitkä.
Jos pelkäät jo nyt ja käytät kaiken aikasi juoksemiseen,
kuvittele, miltä sinusta tuntuu myöhemmin, kun jalkasi pettävät.
Tietenkin toivoisit, että Cardoso olisi sävyisä,
pitäisi suunsa kiinni ja asettuisi pikku hotelliinsa,
mutta sitä hän ei tee, sillä minä en salli sitä.
Voit sanoa ihmistä hitaaksi, sokeaksi tai tyhmäksi,
mutta syyttäminen tarpeettomaksi -
on anteeksiantamatonta.
Herra Rifkin. - Olen kuulolla.
Olen kiitollinen siitä, että jaoit nämä ajatukset kanssani, ja…
Vastedes puhumme vain tuomarin edessä.
Mitä sanot, Cardoso? Käymmekö hyökkäykseen?
Minusta on parasta olla hyökkäämättä.
Mitä ihmettä? Entä kamppailu?
Asettaisitko työpaikan aatteen puolesta taistelemisen edelle?
Juuri noin. Otan työpaikan. Aate saa painua helvettiin.
Herra Menéndez Roberts,
päämieheni on pyytänyt minua pidentämään sytytyslankaa,
mutta pommi on yhä paikallaan.
Mene. Kuntoile tiesi kotiin ja kutsu komitea koolle.
Älä viettele tai taivuttele, vaan kommunikoi.
Cardoso saa jäädä.
Oppaaksi, hengelliseksi neuvonantajaksi, emeritushuoltomieheksi…
Sinä saat päättää.
Muista silti, että tämä on meidän välisemme järjestely.
Älä puhu liitolle tai uudelle huoltoyhtiölle,
sillä jos RESERVI saa tietää, olemme kaikki liemessä.
Kun olet järjestänyt tämän asian,
soita tähän numeroon ja kysy asianajaja Clara Cohenia.
Pyydä häntä ottamaan yhteyttä "isään".
Hän on yksi RESERVIn johtajista.
Pyydä häntä kertomaan "isälle", että Cardoson tapaus on ratkaistu.
Tämä mainitsemani "isä" hoitaa asian siitä eteenpäin.
Hyvä on. Gorriti-kiinteistöt?
Niin. Se on RESERVIn neuvonantaja.
He neuvottelevat taloyhtiöiden kanssa ja muuta sellaista.
Pidä kiirettä. Tehtävää on paljon. - Selvä.
Herra Rifkin… - Olen kuulolla.
Antonio…
Haluan sanoa, että nämä ovat minulle tärkeitä asioita.
Ne ovat sitä kaikille. Hyvää yötä. - Tämä on minulle suorastaan pakkomielle.
Tämä oli hyvä aivoriihi. Aloin miettiä sukupolvien kuilua…
Sanakin vielä, ja teen ilmoituksen rikoksesta kielikuvia vastaan.
Aivan. Myönnän, etten aina osaa ilmaista itseäni selvästi.
Etkä myöskään lähteä.
Ymmärrän. - Mene jo.
Hyvää yötä. - Nostata kunnon pölypilvi.
Menehän. Noin sitä pitää.
Ole hyvä, Cardoso.
Perseeni on lopullisesti mennyttä.
Mitä? - Minähän joudun Herran tähden vankilaan.
85-vuotiaana minut raiskataan sellissäni.
Tätä vielä tarvitsinkin. - Sait kuitenkin pitää työsi.
Mikset jo halaa minua?
Hoidin asiaa loistavasti!
Olin saamassa neljän kuukauden palkan. Nyt en saa pesoakaan.
Mitä pahaa tein sinulle, Rifkin, ansaitakseni tämän?
Ei nimeni ole Rifkin. Rifkin on se kiero lääkärini.
Kuka perkele sinä sitten olet, jos et Rifkin, Mobutu tai Rappaport?
Kuka sinä olet? - Äsken olin aktivisti Clara Lemlich.
Joku tyttö. Sitä tässä tarvittiinkin.
Tilanteessa käytetään tilanteen vaatimaa roolia.
Oi, hehku on poissa. Se tyttö lähti.
Kuka tuo on?
Ei kukaan. - Se on poikamme, vai mitä?
Ei meidän poikamme. Minun poikani.
Minulla on asiaa hänelle. - Ei. Älä puhu hänen kanssaan.
Kuuntele tarkkaan, sillä tämän kaverin kanssa ei pelleillä.
Hän tappaa sinut ja tulee sitten tappamaan minut.
Ole siis hiljaa. Älä sano sanaakaan.
Pysy sinä tässä. Nähdään huomenna.
Mennään, Rodrigo. - Kuka tuo vanhus on?
En minä häntä tunne. - Liikettä.
Missä asut, vanhus?
Ensin kerron, missä olen töissä: 19. poliisipiirissä.
Komisario Menéndez Roberts. Huumeosasto.
Niinkö? Kysyin, missä asut.
Näillä nurkilla. - Niinkö? Minä tulen mukaasi.
Ei tarvitse. - Älä nyt. Se maksaa vain 1 000 pesoa.
En tarvitse saattajaa, poika. Kiitos.
Etkö tarvitse? Palkkioni nousi juuri 2 000 pesoon.
Mikä yhteensattuma.
Aamulla näin kaverin, jolla oli neljä tai viisi pikkukoiraa.
Hän ulkoilutti niitä hihnassa. Minä teen saman.
Otan sinut ja tuon vanhan haaskan hihnaan, ja maksatte molemmat minulle 2 000 pesoa.
Meillähän oli erilainen sopimus!
Sellaista inflaatio on.
Vauhtia, vanhus. Ei käytetä tähän koko päivää.
Sinä myös! Liikettä nyt. - Mennään sitten.
Onko tuo kuuro? - Kyllä hän tulee.
Liikkeelle sieltä. - Seis!
En ikinä kiistele vihaisen ihmisen kanssa.
Opin sen näillä samoilla kaduilla 70 vuotta sitten.
Olin vasta saapunut enkä edes puhunut espanjaa.
Olimme kaikki jonkun ilmaisia lounaita.
Ongelma on siinä, että sinä valitsit väärän aterian.
Antonion ja minun kohdalla sinä syöt itseäsi.
Mekin elämme kaduilla.
Me katsomme kuolemaa silmiin joka päivä aivan kuten sinäkin, Rodrigo.
Sinä olet vihainen, ja niin pitääkin. Minäkin olen raivoissani.
Ongelma on kuitenkin huipulla niissä, jotka vetelevät naruista.
Sinulla, minulla ja Antoniolla on nimittäin yhteinen vihollinen,
ja meidän on pidettävä yhtä.
Paiskataan kättä!
Niin sitä pitää.
5 000 pesoa. Kuulitko? - Aijai.
Etukäteen tai tapan sinut, senkin vanha paskiainen.
En pysty tuohon. - Pystyt.
Anna kaikki rahasi. - En anna.
En. Minulla on 40 000 pesoa.
Jakaisin ne mieluusti kanssasi, mutta en tällä tavalla.
Jaat ne nimenomaan tällä tavalla. Anna ne 40 000 pesoa tai puukotan sinua.
Mieti nyt vähän. - Älä sekaannu! Pysy sinä erossa tästä.
Pysy siellä tai pistän sinut rei'ille.
Ja sinä vanhus annat ne 40 000 pesoa heti.
Anna rahat, tai tapan sinut. - En.
Mitä sinä vanha raato teet? Helvetti! - Ota tästä!
Mitä oikein meinaat, haaska? Toivotko kuolemaa?
Älä, Rodrigo!
Selitä hänelle, miten asiat täällä toimivat.
Syy on sinun, vanhus!
Hyvä herra…
Nouse ylös, hyvä herra.
No niin. Älä pelleile.
Ole kiltti ja nouse.
Apua! Täällä tarvitaan apua!
Auttakaa nyt joku minua!
Täällä! Nouse nyt ylös.
Auttakaa minua!
Olemme täällä! Auttakaa!
Apua!
No, mitä uutta?
Se poika oli aivan paskat housussa, vai mitä?
Näin on. Se nulikka ei kiusaa meitä enää.
Pam! Isku kepistä. Pam! Toinenkin isku.
Se oli hänelle liikaa.
Kerrohan minulle, Rocky…
Aiotko jäädä tähän?
Ei pahalla, mutta jos aiot jäädä, minä lähden jonnekin kauas.
Tiesin, että olisit huolissasi terveydestäni.
Pikkujuttu. Pieni venähdys vain.
Minä osaan kaatua, ja se taas on kuin puoli voittoa.
Päivystyksen lääkäritkin pitivät minusta.
He kohtelivat minua melkein kuin ihmistä, ja annoin heille 40 000 pesoa tippinä.
Rahat siis menivät lopulta kuitenkin, mutta säilytin periaatteeni.
Joko sinä lähdet tai minä lähden.
Se poika ei palaa, Antonio.
Hän halusi helppoa rahaa.
Ei hän halua vaikeuksia. - Hyvä on.
Jos hän vielä palaa, selitän hänelle hänen vertaisenaan,
että olemme samassa ansassa.
Koska tulette niin hyvin juttuun, jätän teidät keskustelemaan.
Odota nyt. Älä lähde. Tällainen ystävyys on harvinaista.
Sitä täytyy vaalia. - Mikä ystävyys? Emme me ole ystävät.
Miksemme? - En tiedä edes nimeäsi.
Autoit silti kaatunutta toveria.
Sen olisin tehnyt vaikka koiralle.
Olisitko? - Minäpä kerron sinulle.
Kun näin sinun makaavan siinä kuoleman kielissä,
sanoin itselleni: "Antonio, sinulle ei ikinä käy noin."
Ai, katso!
Katsopa tätä.
Se poika jätti veitsensä. Tajuatko? - Tajuan.
Hän tulee taatusti etsimään sitä, ja minä aion antaa sen hänelle.
Sillä tavalla neuvotellaan. Sillä tavalla ihmisten päät käännetään.
Teen sen kaukana sinusta, jotta hän tajuaisi, ettemme me ole samaa porukkaa.
Kasakalta katoaa miekka, ja sinä annat sen hänelle takaisin.
Perääntymisen taito on taistelun toinen puoli.
Sinä kaatuilet, minä peräännyn.
Katsotaan, kummalla on matsin jälkeen enemmän ehjiä luita.
Et voi maksaa sille pojalle oikeudestasi olla olemassa, Cardoso.
Liike suljetaan siestan ajaksi. Tulkaa takaisin viideltä.
Noin, nuku vain. Anna maailmalle, mitä se haluaa, kuten aina teet.
Isi!
Mitä? - Isä.
Hyvä luoja. - Mitä tapahtui?
Ei mitään. - Oletko kunnossa?
Kaikki on hyvin. Älä huoli. Pieni nyrjäytys vain.
Lonkassasiko? - Ei. Se oli vain nyrjäytys.
Entä otsasi? - Tämäkö?
Pikkunaarmu vain. - Naarmuko?
Olitko taas tappelussa? - En. En minä tappele ikinä.
Ai etkö? Viimeksi viime kuussa kävit lihakauppiaan kimppuun.
En käynyt lihakauppiaan kimppuun, vaan lihan.
Niillä hinnoilla se käytännössä kerjäsi turpasaunaa.
Se on silti laitonta. Paiskoit asioita ja sotkit paikan.
Aiotko kriminalisoida sosiaaliset mielenilmaukset?
Sinähän se tässä rikollinen olet. Ei niin saa tehdä.
Istu alas, niin jutellaan. Kertoisitko, mitä tapahtui?
Ei mitään. - Älä sano noin.
Kerro. - Ei mitään. Hämmentynyt, sorrettu poika.
Taas yksi tämän läpimädän yhteiskunnan uhri.
Ei muuta. - Ryöstäjäkö?
Ei. Mitä? - Tappelitko ryöstäjää vastaan?
Emme me tapelleet, vaan puhuimme.
Ei voi olla totta. - Neuvottelut ajautuivat umpikujaan.
Älä sano enempää. Syy on minun, koska jätin sinut yksin.
Minun täytyy pitää sinua silmällä. En saa päästää sinua silmistäni.
Katso nyt tätäkin. - Lopeta. Sinä pelotat minua.
Minäkö pelotan sinua? Hienoa. Minähän se elän pelon vallassa.
Säikähdän aina, kun puhelin soi.
Sehän voisi olla poliisi tai sairaala. Isi, mitä sinulle tapahtui?
Kuukausi sitten pärjäsit hienosti.
Tänä aamuna eräs mies soitti minulle. Hänen nimensä oli -
Menéndez Roberts.
Soittiko hän? - Soitti.
Mitä hän sanoi?
"Kerro RESERVIlle, että Cardoson juttu on sovittu."
Mahtavaa.
"Ole hyvä ja välitä viesti herra Rifkinille."
Oletan, että sinä olet tämä Rifkin.
Olin ainakin eilen. - Entä kuka aiot olla huomenna?
Kuulehan, tulin kertomaan sinulle,
että tämä oli viimeinen kerta, kun turvaan selustasi.
Et kai paljastanut minua? - En, mutta siinäpä se onkin.
Tänä vuonna olen ollut Telefen uutistoimitus,
24. kaupunginosavirasto, San Martínin kulttuuri-instituutti,
oikeusasiamiehen kanslia ja RESERVI.
RESERVI on upea nimi, vai mitä? - Nyt tämä saa riittää.
Lopeta. Katso nyt itseäsi.
Oma tyttäreni on jo unohtanut, mitä periaatteet ovat.
Periaatteetko?
Ei tässä ole mitään periaatteita. Tämä on petos.
Teet päivittäin petoksia.
Yksi mies kylvää kauhua, ja minä olen se, joka on kauhuissaan.
Kolme viikkoa sitten tulin työpaikalleni ja kuulin,
että liittovaltion poliisi oli soittanut kysyäkseen,
käyttäydynkö yhä moitteetta.
Sinun oli tärkeää saada kokea itse,
miltä vainoaminen ja tarkkaileminen tuntuu.
Vainoaminenko? - Pelotatte minua, rouva Cohen.
Pelkään sitä, mitä kaikkea voisit tehdä minulle rakkauden nimessä.
Pelkään kuulustelujasi. Oikeastaan ne ovat enemmän kidutusta.
Mitä kuulusteluja, isi?
Kysymyksiä, joilla tarkistat, olenko jo vanhuudenhöperö.
"Mitä teit eilen, isä?"
"Mitä söit lounaaksi tänään, isä?"
Yksi väärä vastaus, niin hankit minulle hoitajan.
Kaksi väärää vastausta, niin passitat minut vanhainkotiin.
Suurin pelkoni on, että jonain aamuna herään höperönä,
ja sinä lähetät minut laitokseen.
Tai mikä vielä pahempaa, asumaan sinun kanssasi -
eli Siperian haarakonttoriin La Horquetassa.
Minua ei pelota monikaan asia.
Itse asiassa ainoastaan yksi:
sinä!
Kun tulet ovelleni, en vastaa ovikelloon.
Ole kiltti ja lakkaa seuraamasta minua.
Kaikki Buenos Airesin puistot eivät riitä sinulta piiloutumiseen.
Isi! - Äläkä sano minua isiksi.
Olen isä, kuten aina.
Sanoisinko mieluummin tohtori Engelsiksi?
Luulitko tosissasi, etten huomaisi?
Tohtori Engels, psykoterapeutti.
Tohtori Federico Engels Freud-instituutista. Älä viitsi.
Miksi sitten vastasit kirjeisiin?
Koska kanssasi on käytännössä mahdotonta keskustella tavallisesti.
Se oli paras tapa saada sinut kuuntelemaan.
Kirjoitin ajatukseni tohtori Engelsille.
Se oli nokkelaa. - Kiitos.
Ainakin olet edelleen älykäs.
Olet ehkä kadottanut intohimosi ja periaatteesi…
Lopeta, isi.
Muistan sen ajan kuin eilisen.
Olit sitä mieltä, ettei maailma kuulu eniten tarjoavalle.
Ei tänään. Ei taas tätä saarnaa.
Se oli tietysti ennen Gorriti-kiinteistöjä.
Ennen kuin vaihdoit Marxin ja Leninin Dolceen ja Gabbanaan.
Keksisit edes jonkin uuden vitsin.
Taloyhtiöiden kuningatar 300 dollarin saappaissa.
Petit jopa oman nimesi.
Se on paska nimi.
Clara ei ole paska nimi.
Clara Lemlich puolusti aatettaan.
Minäkö en ole koskaan tehnyt niin?
Clara Lemlich taisteli arvojensa puolesta. - Ja taas mennään.
Marraskuu 1948.
"Olin vasta yhdeksänvuotias."
Olin vasta yhdeksänvuotias. Niin suurta ihmisjoukkoa ei ollut nähty ennen.
Tuhansia paidantekijöitä. - "Olin perällä…"
Olin perällä isäni kanssa.
Hän nosti minut olkapäilleen, jotta näkisin paremmin.
Koolle oli kutsuttu yleiskokous.
Ensin puhui Gompers, sitten Monserrat Bengorea,
Palacios ja Benvenuto.
He kaikki puhuivat hienosti.
He puhuivat pampuista, jotka nostivat omaisuuden elämän edelle -
ja voitot ihmisten edelle.
Kauniita puheita, kauniita sanoja.
Ilmapiiri oli edelleen aika viileä.
"Kunnes äkkiä…"
Kunnes äkkiä aivan vierestäni -
nousi ylös laiha teinityttö.
Hän juoksi lavalle.
Hän nousi pelottomasti suurmiesten joukkoon -
ja alkoi huutaa sadoille ihmisille jiddišiksi.
Vain harvat puhuivat jiddišiä, kuten varmasti arvaat,
mutta hänellä oli taito saada kaikki ymmärtämään, mitä hän sanoi.
Se tyttö oli Clara Lemlich.
"Olen työläinen.
Yksi heistä, jotka kärsivät epäinhimillisistä työolosuhteista.
Olen kyllästynyt sanoihin,
jotka eivät tuo meille lämpöä, helpota nälkäämme,
tai rauhoita kiukkuamme.
Ehdotan, että yleislakko käynnistetään välittömästi."
Hetken ajan oli täydellisen hiljaista.
Sitten väkijoukosta purkautui suurta huutoa.
Ihmiset polkivat maata.
Edustaja pyysi väeltä hyväksyntää,
ja tuhannet ihmiset huusivat "Kyllä!"
He huusivat yhteen ääneen.
"Oletteko varmat?
Oletteko valmiit antamaan henkenne tämän aatteen puolesta?"
Kolmetuhatta kättä nousi.
Isäni, joka edelleen kantoi minua, sanoi:
"Nosta kätesi, poika. Nosta kätesi, sillä vannon tämän valan."
Sitten pieni käteni nousi -
ja yhdeksänvuotias sydämeni hakkasi kuin mikäkin rumpu,
kun isäni ja tuhannet muut vannoivat valansa.
"Jos petän aatteen, johon nyt liityn,
kuihtukoon tämä käteni käsivarteni päähän."
"Ja edustaja…" - Ja edustaja huusi.
"Yleislakko on julistettu!"
"Ja sitten kaikki…" - Ja sitten kaikki hurrasivat, Clara!
Vuosia myöhemmin sinä synnyit suuren huudon saattelemana.
Sanoin äidillesi:
"Esther, lapsessa oon Clara Lemlichin voimaa.
Se olkoon hänen nimensä!"
Sellaisen intohimon sait syntymälahjaksesi.
Voi pieni tyttäreni.
Mennään tuohon. - Se oli kaunista.
Kyllä.
Nyt 60 vuotta myöhemmin huomaan, että äitisi synnyttikin KGB:n.
Painu helvettiin, isä.
Sopii, jos vannot, ettet seuraa minua sinne.
Minulle "Clara" ei ole pelkkä nimi.
Minulle se on kirous.
Kun koulukaverini täyttivät kymmenen,
he kaikki saivat polkupyöriä tai jotain.
Sinä annoit minulle Marxin Pääoman.
Olin 10-vuotias, isä.
Muistatko Patrician? Sen, jolla oli otsatukka?
Tietenkin muistan. - Ainoan ystäväni.
Kerran hän sanoi uskovansa Jumalaan.
Olin aivan hämmentynyt.
"Isä, Patricia sanoi uskovansa Jumalaan. Mitä sanon?"
"Sano hänelle, että se menee ohi."
Minä sanoin noin, ja Patricia kertoi äidilleen.
Lopulta hänen isänsä kertoi kaikille.
Seuraavana päivänä kukaan ei halunnut leikkiä kanssani.
Olin yksin.
Vietin koko lapsuuteni yksin.
Se oli epäoikeudenmukaista.
Uskoit omiin asioihisi, ja minä ihailin sinua.
Lähdit puolueesta, ja kunnioitin päätöstäsi.
Kannatit ihmisoikeuksia, Falklandin itsenäisyyttä ja demokratiaa.
Osoitit mieltäsi omalla äänelläsi, et minun tai kenenkään muun.
Halusit muuttaa maailmaa ja rakastit sitä.
Niin rakastinkin.
Ja sinä muutuit. - Kaikkihan me muutumme!
Vain maailma ei muutu.
Mitä sinulle tapahtui? - Mitäkö minulle tapahtui?
Menin naimisiin, sain kaksi lasta ja elin elämääni.
Valitsen taisteluni ja olen aiempaa fiksumpi. Se minulle tapahtui.
Ja nyt kaikki haluavat leikkiä kanssasi.
Nait Rickyn, sen hymyilevän kirurgin.
Parantamalla rikkaita ylihinnoilla hän osti talon La Horquetasta.
Siellä lapsesi uskovat televisioon ja Netflixiin,
ja muut lapset leikkivät heidän kanssaan.
Se on se uusi utopia. Kaikki leikkivät kaikkien kanssa.
Minä en leiki. - Hyvä on.
Säilytän viholliseni ja vaalin heitä.
En unohda heitä. - Ja mitä sitten teet?
Osoitat mieltäsi lihakaupassa.
Voi luoja. Kaikki on sinulle niin helppoa, että olen kateellinen sinulle.
Tiedät, millä puolella olet, mutta miksi sodit yhä vanhoja sotia?
Vallankumoustasi ei ole olemassa. Se on vanhentunut. Se on ohi.
Oletko viime aikoina nähnyt niitä rakkaita ihmisjoukkojasi?
Ei kukaan välitä paskaakaan,
eikä minulla ole aikaa sinun vallankumouksellesi.
Minulla on kiireitä, isä. Minun täytyy mennä töihin.
Annan, kun saan jotain vastineeksi. Tajuatko?
Olin väärässä.
Et sinä ole enää edes älykäs.
Tiedän, etteivät asiat ole muuttuneet. Pidätkö minua tyhmänä?
Sitä suuremmalla syyllä -
ainoa oikea reaktio skandaaleihin on nostaa meteli.
Niistä täytyy nostaa meteli!
En kestä enää. Lopeta.
Päivää, Rappaport.
Lopeta, isä.
Päivää, Rappaport.
Tämä ei ole leikkiä. - Älä nyt. Lapsena rakastit tätä.
En muista sitä enää.
Rappaport, mitä perheelle kuuluu?
En ole Rappaport.
Miten kenkäkauppa menestyy?
En ole Rappaport.
Päivää, Rappaport. Mitä kuuluu?
En ole Rappaport, äläkä taputa minua selkään.
Kuka sinä luulet olevasi sanomaan minulle, miten saan tervehtiä Rappaportia?
Olet vihainen isällesi.
Anna anteeksi.
Anna sinä anteeksi minulle, isi.
Minun on tehtävä jotain sinun suhteesi. - Ei tarvitse tehdä mitään, tyttäreni.
Haluan, että muutat pois täältä.
Haluan, että lakkaat vaeltamasta katuja ja olet turvassa.
Olen tehnyt päätökseni.
Suo anteeksi. Minulla on tekemistä. - Minne sinä menet?
Kuuntele nyt minua, isi. Istutaan vaikka tähän.
Haluan kertoa, mitä olen miettinyt.
Kuuntelehan.
No niin.
Annan sinulle kolme vaihtoehtoa, joista sinun täytyy valita yksi.
Vaihtoehto yksi. Tulet minun luokseni asumaan.
Oma huone, oma kylpyhuone… - Hylätty.
Vaihtoehto kaksi.
Ricky, se hymyilevä kirurgi, löysi kivan paikan kotimme läheltä.
Toin esitteen, jotta näkisit sen. Tämä on Sypressikoti.
Hylätty.
Sitten on vaihtoehto kolme.
Se ei ole suosikkini, mutta olen valmis kokeilemaan sitä kuukauden.
Jäät asumaan kotiisi.
Hyvä on. - Mutta et piileskele minulta.
Otat minut luoksesi käymään ainakin kerran viikossa -
etkä enää tule puistoon.
Minun täytyy saada sinut pois kaduilta.
Lisäksi aina päivällä käyt tässä toisessa paikassa.
Kävin katsomassa. Se on ihana.
Sieltä saat lounasta, ja iltapäivisin on aktiviteetteja.
Se on Uspallata-vanhuskeskus. - Mikä?
Uspallata-keskus.
Sieltä saat… Katso.
Aktiviteetteja. Lue siitä.
"Kello yksi.
Tohtori Alfredo Mantovani esittää audiovisuaalisen opastuksen -
vanhuusajan hygieniasta ja sairauksien ehkäisemisestä.
Eläköön hygienia!"
"Kello kaksi. Eläköön kansanmusiikki! Gaucho-kitarajamit."
Miten mukavaa.
"Kello puoli neljä. Eläköön askartelu!
Vetäjänä rouva Graciela Raimúndez."
Hyvä on. Kerrataanpa.
Vaihtoehtoni ovat maanpako La Horquetassa,
paholaisen saari, ja sitten on vielä vanhustentarha.
Hylätty, hylätty ja hylätty.
Ja nyt, jos suot anteeksi, minä lähden.
Suukko isälle.
Paljon suukkoja. Kas näin. Kiitoksia.
Haastan sinut oikeuteen, isä.
Kävin sen lihakaupparynnäkön jälkeen asianajajan puheilla.
Saisin itseni julistettua holhoojaksesi.
On kuulemma runsaasti näyttöä siitä,
että olet fyysisesti ja henkisesti kyvytön pärjäämään omillasi.
Menneisyydessäsi on paljon hyökkäyksiä, uhkauksia ja muina ihmisinä esiintymistä.
Kun näen sinut täällä tuon kävelytuen kanssa,
haluan suojella sinua.
Minä rukoilen. Älä pakota minua soittamaan sille asianajajalle.
Jos pakenet, löydän sinut kyllä.
Olen tarvittaessa valmis siihen, että vihaat minua.
Puhutko nyt vakavissasi? - Puhun.
Clarita, minulla on sinulle kerrottavaa.
Kirjoitin sinulle kirjeen luettavaksi sitten, kun olen kuollut,
mutta taitaa olla parempi, että tiedät jo nyt.
Mitä tämä on? Pelotat minua.
Äitisi ja minä pidimme toisistamme valtavasti.
Haluan, ettet koskaan unohda sitä.
Uuden vuoden aatto, 1959.
Juhlimme nuoren työväen kerholla.
Siiderilasillisten välissä puhuimme dialektisesta materialismista -
ja lisäarvosta, emmekä ikinä jääneet saamatta.
Yhtäkkiä kuulimme uutiset Kuubasta.
Fidel oli tullut Havannaan. Vallankumous oli voittanut.
Kävimme kiivaan keskustelun siitä, mitä silloin pitäisi ja ei pitäisi tehdä,
aivan kuin olisimme muka voineet tehdä jotain Villa Cresposta käsin.
Siinä heiteltiin erilaisia strategioita.
Kaikki riitelivät keskenään.
Sitten näin erään istuvan naisen,
jonka kasvoilta valui kyyneleitä radion päälle.
Se oli äitisi Esther.
Tunsin häntä kohtaan suurta hellyyttä.
Vuosia myöhemmin synnyit sinä, rakas tyttäreni.
Kaikki oli hyvin ja täydellistä -
vuoden 1992 lokakuuhun asti.
Se oli lokakuun 3. päivä.
Mitä silloin tapahtui?
Minä rakastuin.
Rakastuin, Clarita, elämäni ensimmäisen ja ainoan kerran.
Sydämeni oli haljeta.
En tiedä, mitä sanoisin, mutta sinäkin olet vain ihminen.
Hän oli 20-vuotias ja minä 53.
Mitä? - Kyllä.
Missä tapasit hänet? - AMIA-keskuksen kirjastossa.
Olin suurimmassa pöydässä -
ja näin ihanan tytön nimeltä Ana Grimberg.
Hän oli opiskelemassa.
Hän nosti katseensa ja hymyili minulle.
En pystynyt edes puhumaan.
Hän palasi lukemaan kirjaansa.
Hänellä oli kovin surullinen ilme.
Hän oli selvästi yksin.
Hän nousi lähteäkseen, ja minä halusin jutella hänen kanssaan.
Riittäisikö rohkeuteni?
Sitten juttelin hänen kanssaan.
Juttelin, ja sanat virtasivat välillämme tuntikausien ajan.
Ja myöhemmin vielä hänen pienessä asunnossaan Finochietto-kadulla.
Se oli elämäni onnellisinta aikaa.
Hän kertoi, että olin pelastanut hänet itsemurhalta.
Pelastin hänet viime hetkellä, Clarita.
Viime hetkellä. Minun ansiostani hän ei kuollut.
Mutta olin naimisissa Estherin kanssa, eikä sille voinut mitään.
Ana muutti Israeliin ja aloitti uuden elämän.
Kuusi kuukautta myöhemmin sain kirjeen.
Siinä kerrottiin vauvasta.
Pienestä tytöstä.
Sitten aina vuoden tai kahden välein sain uuden, lyhyen kirjeen.
Sitten koitti hiljaisuus.
Kirjeitä ei enää tullut.
Kolme kuukautta sitten sain Israelin suurlähetystöstä sähkeen,
jonka mukaan eräs kersantti Grimberg tulisi tapaamaan minua -
seuraavana perjantaina kello viisi iltapäivällä.
Täsmälleen viideltä kersantti Grimberg tuli paikalle.
Hän oli nainen.
No, kersantti Grimberg -
on minun tyttäreni.
Hän on 32-vuotias ja näyttää aivan äidiltään. Hän on kaunis.
Hän tuli Buenos Airesiin varta vasten minua tapaamaan.
Hän vie minut luokseen asumaan.
Siksi halusin kertoa tämän.
Lähdemme ensi kuussa Israeliin.
Vietän viimeiset päiväni sitten siellä.
Siinä se nyt tuli.
Älä huolehdi mistään.
Miten voisin olla huolehtimatta. Se, mitä juuri kerroit, on…
Ei tämä ole helppoa minullekaan, kulta,
mutta ymmärrät varmasti, että minun oli pakko kertoa.
Ymmärräthän?
Haluan tavata hänet. - Totta kai. Hänhän on sisaresi.
Milloin voin tavata hänet? - Ylihuomenna, perjantaina.
Mennään lounaalle. Minä tarjoan.
Anna minun maksaa, niin voimme mennä johonkin kivaan paikkaan.
Hyvä on.
Hyvä. Onneksi olkoon.
Sait vihdoin sotilastyttären, jota olet aina toivonut.
Istuhan nyt. Minne menet, kulta?
Olen myöhässä, isä.
Rekeni on sakkopaikalla, ja Siperiaan on matkaa.
Nähdään perjantaina. - Istu nyt vielä.
Nähdään perjantaina.
Tule tänne, Clarita. Odotahan, Rappaport!
Päivää, Rappaport! Mitä sinulle on tapahtunut?
Olit ennen pitkä ja vaalea, mutta nyt…
Rappaport, Rappaport.
Rappaport.
Tekaisit koko jutun. - Tietenkin.
Jumalauta, mikä paskiainen.
Ja vielä oma tyttäresi.
Tein sen pelastaakseni hengen. Omani.
Uskomaton paskiainen.
Minut haluttiin lähettää vanhainkotiin. Nyt ei ollut aikaa epäröidä.
En ole tavannut ikinä tavannut pahempaa kusipäätä -
kusen enkä päiden historiassa.
Sinä olisit lähtenyt keskitysleirille hirtettäväksi sypresseistä kuin lammas.
En ikinä olisi tehnyt noin omalle tyttärelleni. En ikinä.
Ei hän ole enää tyttäreni, vaan kollaboraattori.
Sitä paitsi valheesi ei kanna. Ylihuomenna perjantaina…
Ylihuomenna olen jo Quemú Quemússa tai Hongkongissa.
Quemú Quemússa… Älä viitsi. Ethän sinä pääse noin edes keskustaan.
Menen jonnekin, mistä he eivät löydä minua.
Niinkö? Entä tyttäresi? Hänhän luulee sinun kuolleen.
Millainen mies sinä oikein olet?
Sinähän et välitä paskan vertaa kenestäkään.
Jätän hänelle kirjeen. Niin minä teen.
Lähetän hänelle kirjeen, jossa selitän toimintani syyt.
Se siitä.
Rodrigo?
Ei se voi olla Rodrigo. Tuo kaveri on paljon isompi.
Hieno piirustus, Laurita. Aivan näköinen.
Miten löysit minut?
Etsivä löytää, kulta. Taidat olla minulle velkaa.
Niin olen.
Tässä.
Velkasi on 500 tuhatta. Tässä ei ole edes sataa.
Hei, tule tänne.
Tule nyt!
Mitä? - Tule tänne.
Minä selitän. - Mitä?
Että puisto on täynnä mulkkuja ja nistejä?
En saanut rahoja, mutta saan ne kyllä.
Kun soitit kokaiinin perään aamukolmelta, sanoinko ikinä "en pysty"?
Et. - Tuotinko ikinä pettymyksiä?
Èt. Pyydän anteeksi.
Epäeettiset ihmiset käyvät hermoilleni!
Tänne sieltä, tyttö.
Tule tänne!
Pysy paikallasi!
Ole nyt rauhassa.
Sinun täytyy suhtautua minuun vakavasti, Laurita.
Jos et tee niin, en saa rahojani,
ja jos en saa rahojani, sinä et elä vanhaksi.
Huomenna kahdeksalta huvimajassa. - Anna lisää aikaa! En pysty…
Kuuntele nyt.
Älä ikinä sano "en pysty".
Olet kuin se sinnikäs sininen veturi.
Pyydä vanhemmiltasi rahaa.
Myy jotain.
Myy vaikka kadunkulmassa itseäsi, mutta minä aion saada rahani.
Huomenna kahdeksalta huvimajassa. - Ei.
Ja uskallakin häipyä kaupungista, kulta. Se olisi virhe.
Voi jessus. Onpa paska kaupunki.
Se saa minutkin tuntemaan itseni paskaksi.
Heippa, kulta. Nähdään huomenna.
Neiti!
Oletko kunnossa?
Voi hyvänen aika…
Ei voi olla!
Kas tässä.
Ota tästä, jos tarvitset, tyttöparka. - Kiitos.
Ei mitään kiittämistä.
Oliko tuo joku koronkiskuri?
Hän on diileri.
Hän on myyjä.
Hän myy huumeita. - Eikö sinulla ole rahaa maksaa hänelle?
Voi luoja.
Neuvon sinua lähtemään niin pian kuin voit.
Mene mahdollisimman kauas. Lähde vaikka kaupungista, jos on pakko.
En tiedä… Hyppää johonkin junaan selvittämättä sen määränpäätä.
Kunhan kuuntelet minua ja lähdet. - En.
Miksi minun pitäisi lähteä? Olen pääsemässä eroon aineista.
En ole ottanut mitään kolmeen kuukauteen.
Ilmoittauduin taidekouluunkin.
Haluatko, että näytän? - Totta kai.
Tulen puistoon joka päivä.
Käytän kaiken aikani piirtämiseen,
koska yritän tehdä elämälläni jotain hyvää, mutta sekään ei riitä.
Älä sentään tee piirustuksillesi noin, kultaseni.
Ne ovat kovin kauniita. Älä tee tuota.
Kuuntele neuvoani: lähde nopeasti ja kauas.
Ei…
Ei niiltä tyypeiltä pääse pakoon.
He ovat kuin liikeketju, jolla on toimipisteitä kaikkialla.
Hän on oikeassa.
Nyt meiltä vaaditaan toisenlaisia toimenpiteitä.
Kerrohan, neiti, onko sinulla perjantaiksi lounassuunnitelmia?
En tiedä.
Perjantaina olen jo sairaalassa tai ehkä kuollut.
Et sinä joudu sairaalaan.
Luota nyt minuun.
Sinä et kuole.
Uskotko, kultaseni?
Aika?
Kymmentä vaille kahdeksaan. - Hyvä.
Mikä nimeni on? - Taasko? Montako kertaa se on sanottava?
Mikä nimeni on? - Donato.
Koko nimi. - Severino Donato.
Tunnetaan paremmin…
"Raspikurkku" Donatona. Läpäisinkö kokeen?
Poliisijohtaja Severino "Raspikurkku" Donato.
Sinun vuorosi. Mikä nimesi on?
Nimeni on Vedä Käteen.
Mikä nimesi on?
"Rotta" Robledo.
"Rata" Robledo.
Miten voisit olla "Rotta" Robledo? Näytätkö muka rotalta?
Onko sinulla raspikurkku?
Älä viitsi siinä.
"Rata" Robledo, hyvä herra.
Ei hän pyydä elämäntarinaani ennen kuin ampuu minut.
Se voi silti tulla puheeksi.
Tällaisissa tilanteissa yksityiskohdat ovat elintärkeitä.
"Rata" kuulostaa konekivääriltä.
"Rata". Esittelet itsesi ja sanot:
"Komisario Evaristo 'Rata' Robledo."
En aio sanoa tuollaista sontaa.
Teen sen, minkä sanoin tulevani tekemään, ja sillä hyvä.
Sekin on jo paljon pyydetty.
Tässä minä istun tupakoimassa.
En ole koskenutkaan tupakkaan 32 vuoteen.
Sitten tapaan sinut ja nyt poltan jo. Uskomatonta.
Teen tämän sen tytön vuoksi, jotta hän ei joutuisi myymään itseään,
mutta en viivy hetkeäkään pidempään kuin on pakko.
Sinä olet tikittävä aikapommi.
Pyydän, että käymme läpi historiamme.
Mitä harmia olen sinulle aiheuttanut? Selitä.
Se pikkurikollinen ei ollut täällä eilen eikä ole tänäänkään.
Hänelle ei enää tarvitse maksaa. - Toistaiseksi.
Entä työpaikkasi?
Onko potkuja mainittu jututettuani Menéndez Robertsia?
Ei toistaiseksi.
Kun tämä tyyppi tulee paikalle, menet ja sanot: "Hyvää iltaa.
Komisario Evaristo 'Rata' Robledo.
Poliisijohtaja Donato haluaa keskustella kanssasi.
Häntä kutsutaan 'Raspikurkuksi'."
Sitten tuot hänet tänne, ja siinä se.
Sinun hommasi on hoidettu. - Sitten otan ja häivyn.
Menen kotiin ja katson loput sitten uutisista.
En vain ymmärrä.
Jos sinä kerran juttelet hänelle, mihin tarvitset minua?
Sitä minä ymmärrä. - Yksityiskohtia, Antonio.
Tämä viestii hänelle, että taustallani on henkilökuntaa ja organisaatio.
Nyt, Cardoso.
Nyt heti.
Minun on parasta lähteä. - Ei, hän on tuolla. Mene tuonne.
Mitä nyt, vanhus?
Robledo, Evaristo. "Rata." Hauska tavata.
Kuule, pomoni… Poliisijohtaja Donato tuolla.
Hän haluaa tavata sinut. - Pomosiko?
Olen hänen henkilöstöään. Hän haluaa tavata sinut.
Kuka sinä olet? - Henkilöstöä.
Eli kuka?
Robledo.
Evaristo. "Rata".
Näytät tutulta. Enkö tunne sinut jostain? - Et.
Et sinä tunne minua.
Et sinä tunne minua, koska minä… Tai siis, tuota…
En minä ole kukaan.
Miten niin et ole kukaan? - En ole kukaan.
En ole edes olemassa.
Kuuntele silti nyt, koska -
se, joka on joku ja haluaa tavata sinut, on tuolla.
Minulla on nyt kiire.
Poliisijohtaja… - Sanoin, että minulla on kiire!
Ai, en kuullut sitä.
Ilmeisesti hän ei ehdi. Hänellä on kiire.
Kuulehan, poika.
Puhutko minulle?
Sinulle juuri, Al Capone.
Tule tänne. - Mitä haluat?
Haluan, etten joudu huutamaan. Tule tänne.
Laurita Martínez. Viisisataatuhatta.
Kuulostavatko nimi ja summa tutuilta?
Mitäs mitäs? - Tulepa, poika.
Tule juttelemaan isukin kanssa.
Minä jätän teidät juttelemaan.
Mitä Laura Martinezista? Kuka olet?
Olen poliisijohtaja Donato.
Jos tuo pikkuhuora luulee… - Se pikkuhuora on tyttäreni.
Istu alas.
No niin. - Kas vain.
Tytöllä on isäkin.
En ole hänen biologinen isänsä, vaan toisenlainen isä.
Minulla on paljon lapsia.
Olen "Raspikurkku" Donato. - En ole kuullut sinusta.
Et tietenkään ole, tuolla tasolla. Te nuoret ette ikinä tee kotiläksyjänne.
Sitten päädytte ojan pohjalle makaamaan. Minäpä sivistän sinua.
Olet varmasti väleissä 32. piirin kanssa.
Minä valvon koko eteläistä puolta Belgrano-kadulta Riachuelo-joelle.
Voit kuvitella, ettei minulla ole aikaa jokaiselle pikkujutulle.
Jätän ne Gordillolle.
Rogelio Gorillo.
"Tuplapää".
Rata!
Kaveri ei tiedä Tuplapäätä.
Älä pelleile Ratan kanssa.
Hän vetää opastettuja kierroksia paikkoihin, joista ei palaa kukaan.
Onko selvä? - Mene asiaan, vanhus.
Lopeta. Tuo ärsyttää minua, ja se ei ole sinun etusi.
Puhutaanpa ongelmastasi.
Se tyttö. Laurita. En ole tyytyväinen häneen.
Koen sen, että hän jäi kokaiinikoukkuun, omana epäonnistumisenani.
Myönnän sen.
Toisaalta sinä kuulemma löit häntä, enkä minä ole tyytyväinen siihenkään.
Ymmärrän tarpeen hallita reviiriäsi, mutta me hoidamme tämän asian itse.
Tämä ei kuulu sinulle.
Hän on perheenjäsen eikä häiritse enää ketään.
Ymmärrätkö? Unohda hänet. Et ole koskaan tuntenutkaan häntä.
Unohda hänet, tai sinusta ei jää jäljelle kuin muisto.
Tarkoitatko, että te kääkät satuttaisitte minua?
En tietenkään. Emme me satuta ketään.
En tappele sinua vastaan. Tappaisit minut yhdellä iskulla.
Ratan kanssa tosin ei pelleillä.
Onko tämä jotain vitsiä? Nyt tämä sekoilu riittää.
Mitä teitte tässä eilen ja toissa päivänä?
En muista. - Etkö?
Käytit tätä. Päässäni on tutka, joka näkee kaiken.
Minä varoitan sinua. - Kerro, missä se tyttö on.
Teet nyt pahan virheen.
Haistakaa molemmat paska! Inhoan epäkunnioittavaa käytöstä.
Ensin tyttö ja nyt kaksi vanhaa pierua.
Lukeeko minussa jossain "idiootti"?
En minä tiedä. En näe. - Nyt riittää.
Kerro, kuka olet ja missä se tyttö on.
Olen "Raspikurkku" Donato. - Ihan sama! Missä tyttö on?
Aivan sama! Piirissä tiedetään, että tulin.
Jos en palaa yhdeksäksi, apujoukot tulevat.
Pidätkö minua idioottina? Missä se tyttö on?
Minulla ei ole valtuuksia kertoa.
Minä asun kaduilla, ja sinä tulet kotiini käyttäytymään epäkunnioittavasti. Kerro!
Missä tyttö on? - Olen poliisijohtaja Donato.
Katsotaan, miten poliisijohtaja tappelee!
Irti minusta! - Missä poliisisi ovat? En minä näe.
Päästä hänet!
Päästä hänet, tai soitan poliisille! - Kas, tuokin osaa puhua.
Kulmassa on poliisi. Minä haen hänet.
Takaisin sieltä! - Haen hänet.
Vanhus!
Hei, mitä tämä on?
Tämä on vanha sekopää, jolla on veitsi kädessään.
Et sinä edes näe minua.
Näen sinisen varjon, jonka sisällä on verta.
Tule lähemmäs, niin pistän. Rei'itän sinut varmasti, nilkki.
Riittää, Rata! Minä lähden.
Vanhat kääkät käyvät hermoilleni. Missä hitossa se tyttö on?
Juoksit pakoon, nilkki! - Älä, Cardoso.
Sinä jänistit, persläpi! - Cardoso!
Tämä on minun paikkani, tajuatko?
Nimeni on Antonio Cardoso, senkin pelkuri!
Ryppyile minulle vielä, niin leikkaan pallisi irti!
Syön pallisi salaatin seassa, saatana!
Ei! Senkin paskiainen! Ei, älä!
Cardoso!
Cardoso, tule tänne.
Istu tähän, jos haluat.
Minä vain…
Ei sanaakaan, ole hyvä.
Halusin vain kertoa,
että suoraan sanottuna minulla oli ikävä sinua, Cardoso.
Nyt se on kerrottu.
Haluan myös ilmaista iloni siitä, että olet palannut sairaalasta.
Minua surettaa vain se,
että et päästänyt minua vierailemaan luonasi sairaalassa.
En tietenkään päästänyt.
Väittäisit itseäsi lääkäriksi ja amputoisit minulta jalan.
Vietin 12 ihanaa päivää ilman sinua.
Olet oikeassa. En syytä sinua.
Sanoin heille:
"Ette päästä, vaikka hän väittäisi olevansa mikä tähtikirurgi."
En syytä sinua.
Minä olen lakannut sepittämästä juttuja. - Niin varmaan.
Olen tosissani.
Lopetin siihen roistovälikohtaukseen,
jossa muuten toimit upeasti, jos sallit minun sanoa.
Tässä maassa ei ole nähty moista rohkeutta sitten kersantti Cabralin.
Siitä päivästä asti olen ollut vain oma itseni.
Sinä perjantaina Clara tuli lounaalle, ja kerroin hänelle totuuden.
Tyttörukka.
Hän oli kyyneleet silmissä, ja päätin kertoa hänelle totuuden.
Laurita ei koskaan tullut paikalle, ja myönnän kyllä,
että se auttoi päätökseni tekemisessä.
Olisin voinut keksiä uuden valheen, mutten halunnut.
Kieleni on vaarallinen.
Se teki sinusta "Rata" Robledon ja oli viedä sinut hautaan.
Se keksi israelilaisen perheen ja särki tyttäreni sydämen.
Kieleni on nyt eläkkeellä.
Nyt kun puhumme jo kielestäsi,
komitean asianajaja sai selville, ettei RESERVIä ole olemassa.
He antoivat minulle kenkää. Lämmityskattilalle myös.
Ei mitään irtisanomiskorvausta. - Olen syvästi pahoillani.
Lisäksi lupasit Lauritalle -
auttaa häntä sen gangsterin kanssa.
Ja nyt -
kuka tietää, miten sille tyttöparalle on käynyt.
Ja nyt kun tässä luetellaan…
Rodrigo. Hän on palannut, vai mitä?
Nyt hän haluaa 3 000 pesoa.
Otit siis murskatappion. Viisi nolla.
Vakuutan, että haavani eivät kaipaa enempää suolaa.
Ja vielä yksi asia: minä en ole mikään kersantti Cabral.
Cabral tapettiin, mutta minua ei.
Päinvastoin. Minähän melkein tapoin sen mulkun.
Jos vielä löydän hänet… Katso tätä.
Näetkö tämän?
Leikkasin palasen siitä mulkusta.
Hänen takistaan toki, mutta silti.
Melkein ehdin saada hänestä palan irti.
Tiedätkö, mitä näin?
Kun makasin sairaalassa,
yläpuolellani leijui sen idiootin kauhistunut katse.
Hänen silmänsä olivat kuin melonit, kun vedin veitsen esiin. Hän jähmettyi.
Hän paskoi housuunsa. Kaveri ei ymmärtänyt.
Miten hän olisi voinutkaan ymmärtää? Voi luoja…
Vaikka näköni on surkea,
näin hänen selälleen auenneet silmänsä tuijottamassa minua.
Hän siis näki minut.
Vakuutan, että hän näki minut.
Hän näki minut.
Kuule, takaan, että kestää vielä kauan -
ennen kuin se paskiainen tulee taas ryppyilemään minulle.
Tämähän täytyy kehystää.
Valitettavasti minun on nyt mentävä.
Sehän oli päivän paras uutinen.
Minua odotetaan vanhainkodissa keskipäivällä.
Kello soi kahdeltatoista, ja jos myöhästyn, minua torutaan.
Olen palannut lastentarhaan.
Minun täytyy kiirehtiä, koska Clara soittaa minulle joka päivä.
Niin, enkä enää käy viikonloppuisin puistossa.
Vietän viikonloput La Horquetassa.
Sairaalasta sanottiin, että sinut kotiutettiin eilen.
Siksi tulin katsomaan, löytäisinkö sinut täältä.
Olen sinulle velkaa sekä anteeksipyynnön että totuuden.
Nimeni on León Schwartz.
Se on oikea nimeni.
Nuoruudessani olin aktivisti. Se on totuus.
Mutta sitten elämä, perhe ja lapset -
saivat minut huolestumaan elannon hankkimisesta.
Aktiivisen elämäni viimeiset 41 vuotta -
olin tarjoilijana Imperio-kahvilassa Villa Crespossa.
Siinä kaikki.
Olin tarjoilija.
Jäin eläkkeelle 73-vuotiaana.
Olisin halunnut jatkaa vielä pidempään,
mutta puhuin liikaa, ja se häiritsi asiakkaita.
Olen siis nyt, kuten olen ollut koko elämäni…
En kukaan.
Minä en ole kukaan. Se on totuus.
No, hyvästi, Antonio.
Toivon sinulle ja veitsellesi kaikkea hyvää.
Hitto vie.
Et vain osaa olla valehtelematta.
Kerroin totuuden. - Minkä totuuden?
Et sinä osaa puhua totta. Kuulehan.
Kerro nyt kaikkien yhteisten hetkiemme tähden totuus.
Kerroin sen jo. Ei ole muuta kerrottavaa. - Ehei!
Sinäkö tarjoilija? Älä viitsi.
Olit varmasti paljon enemmän kuin tarjoilija. Mitä sinä teit?
Olin tarjoilija, en muuta.
Pelkkä tarjoilija.
Paitsi olin kyllä vähän aikaa -
elokuvateollisuudessa.
Mitä? Olitko töissä leffoissa?
Sinä voit sanoa noin, mutta me kutsumme sitä elokuvateollisuudeksi.
Mitä työtä sinä teit?
En sanoisi sitä edes työksi.
Olin hetken aikaa tuottaja sekä ohjaaja ja käsikirjoittaja.
Tuottaja ja ohjaaja! - Ja käsikirjoittaja.
Tiesinhän minä, että valehtelet. Tuohan on iso juttu!
Niinkin voisi kai sanoa. - Kyllä vain.
Se oli hyvin vaikeaa aikaa. 1970-luku, mustat listat…
Lahjakkaimmat taiteilijamme murhattiin tai ajettiin maanpakoon.
Kaikki olivat kauhuissaan.
Koko ala oli täysin halvaantunut.
Olin kilpaillut Cannes'ssa -
Latinalaisen Amerikan vapautusliikkeistä kertovalla dokumenttielokuvalla.
Helvetti, Cannes'ssako? Siitä minä olen kuullut paljonkin.
Se oli sellainen pienen budjetin projekti.
Mistä olisin arvannut, että se voittaisi Kultaisen simpukan?
Eikä! Mikä elokuvan nimi oli?
Luontoäidin vuotavat suonet.
Menin kananlihalle.
Meillä ei ollut rahaa, mutta sitäkin enemmän rohkeutta.
Yhtäkkiä puhelin soi aamukahdelta.
Eikä! Kuka se oli? - Elokuvateollisuus.
"Tarvitsemme nopeita ratkaisuja ja päättäväistä toimintaa."
Kuvittele konteksti. - Voin hyvin kuvitella.
Mitä minä siis tekisin? - No, mitä sinä teit?
Se taas on pitkä tarina.
Kovin pitkä ja monimutkainen tarina.
Yritän tiivistää sen sinulle.
PUISTON KONKARIT
PERUSTUU HERB GARDNERIN NÄYTELMÄÄN I'M NOT RAPPAPORT
Tekstitys: Riku Kanninen