Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
‫- הסיפור הזה יכול היה להתרחש בשנת 2030 -‬
‫- או ב-1984, -‬
‫- בשנת 506, או בשנת 2000. -‬
‫- לפני עשר שנים, או בעוד כמה ימים… -‬
‫- או מי יודע… -‬
‫- באותה מידה הוא יכול לקרות עכשיו. -‬
‫איזו הקלה!‬
‫איזה מהלך נבון של אימא אדמה‬
‫לגרום למשהו כה שגרתי כסילוק פסולת מגופנו‬
‫להיות כל כך נעים.‬
‫זה כמעט גורם לי לחשוב‬ ‫שהמיתוס של אלוהים יכול להיות נכון.‬
‫בכל אופן…‬
‫טוב, איפה היינו?‬
‫על מה דיברנו?‬
‫עמדתי לספר לך משהו חשוב מאוד.‬
‫על מה דיברנו?‬
‫לא דיברנו.‬
‫אתה דיברת, אני לא דיברתי.‬
‫ומה אמרתי?‬
‫אני לא יודע. גם לא הקשבתי.‬
‫עשית הכול לבד.‬
‫למה לא הקשבת?‬
‫כי אתה שקרן.‬
‫נמאס לי להקשיב לך.‬ ‫כבר יומיים שאני לא מקשיב לך.‬
‫תפסיק להעמיד פנים שאתה קורא,‬ ‫אני יודע שאתה לא רואה כלום.‬
‫זה פארק גדול. יש בו כל מיני אנשים.‬
‫ילדים, רוכלים, מוכרים…‬ ‫-בסדר.‬
‫למה שלא תלך להטריד אותם?‬
‫אני לא מדבר איתך יותר.‬
‫אתה יכול באותה מידה לדבר אל העץ ההוא.‬
‫זה פנס רחוב.‬
‫אתה תמיד משקר.‬
‫אתה מדבר ומדבר, והכול שקרים.‬
‫אני דורש שתוכיח את ההאשמה שלך, אדוני.‬
‫טוב. בסדר.‬
‫לדוגמה,‬
‫האם אתה‬
‫קצין לשעבר בצבא לשחרור רואנדה, כן או לא?‬
‫ברור שלא.‬
‫וגם לא קוראים לך מובוטו. האמת.‬
‫ברור שלא.‬
‫הנה. אתה רואה? שיקרת.‬
‫לא שיקרתי לך.‬
‫זה נקרא "זהות סודית".‬
‫מה? מה זה אומר?‬
‫בעבודה שלי, צריך זהות סודית.‬
‫אני לא רשאי לחשוף יותר מזה.‬
‫אתה אומר שאתה מרגל?‬
‫אני רק אומר שקוראים לי מובוטו,‬
‫ואני חבר בצבא לשחרור רואנדה.‬
‫איזה זהות שטותית הם נתנו לך.‬
‫אתה לא חושב שאמרתי להם את זה?‬
‫אמרתי להם.‬
‫איך ייתכן שלגבר פולני בן 86‬ ‫יקראו מובוטו מרואנדה?‬
‫אמרו לי: "ככה זה. הגרלת את השם מובוטו.‬
‫"מה אפשר לעשות? ככה זה."‬
‫אבל זאת הפרנסה שלי.‬
‫ואני מתחנן בפניך לא לשאול אותי עוד שאלות.‬
‫אבל זה די מוזר, לא?‬
‫איך ייתכן שהם בחרו באיש זקן לתפקיד הזה?‬
‫אז יש לך שאלות?‬
‫גם לי יש שאלות.‬
‫לפני כשנה,‬
‫אני עומד בתור בבנק.‬
‫ואז מישהו ניגש אליי‬
‫ומייד שואל אותי‬ ‫אם אני רוצה להיות סוכן חשאי.‬
‫לא!‬
‫אבל זה דווקא כן הגיוני.‬
‫הם חושבים,‬
‫"הוא איש זקן. איש לא ישים לב אליו.‬
‫"הוא יכול לזוז כמו רוח רפאים ולאסוף מידע."‬
‫טוב, זה נכון.‬
‫אבל הם עשו עבודה מחורבנת‬ ‫בקשר לזהות הסודית שלי.‬
‫ובכן…‬ ‫-אבל בבקשה…‬
‫תפסיק לשאול אותי שאלות.‬
‫אני רציני. אני לא רשאי לענות.‬
‫הם גם נתנו לי שם קוד.‬
‫אבל.‬
‫אבל?‬
‫אבל גולדפרב.‬
‫ומה שמך האמיתי?‬
‫סמואל גולדפרב.‬
‫הם נתנו לך את אותו שם משפחה.‬ ‫-אני יודע. אידיוטים.‬
‫אבל מה אפשר לעשות? הבנאדם צריך להתפרנס.‬
‫כן, טוב, זה מה שאני תמיד אומר.‬
‫אבל תגיד לי משהו.‬
‫השגת להם מידע כלשהו?‬
‫אבל הרי אני יושב פה כל היום‬
‫עם טיפוס שחושב שפנס רחוב הוא עץ.‬
‫איזה מידע אני יכול לקבל?‬ ‫אתה צוחק עליי? ברור שכלום.‬
‫אני צריך לשאול על‬ ‫ביטוח הבריאות שלהם למרגלים.‬
‫כי הם אמרו לי…‬
‫לעזאזל!‬ ‫-מה?‬
‫לעזאזל! שוב עבדת עליי.‬
‫נשבעתי שלא אפול בפח, ועשית את זה שוב.‬
‫"שמי אבל גולדפרב."‬
‫"ביטוח בריאות למרגלים."‬
‫אני לא מאמין שעשית את זה שוב.‬
‫אל תגיד לי שזה לא היה טוב.‬
‫זה היה סיפור נהדר.‬
‫ארוך, מסובך, משכנע.‬ ‫-לא נהדר בכלל!‬
‫השיחה הזאת הסתיימה.‬
‫אתה לא תעבוד עליי יותר. לך מפה.‬
‫זה המקום שלי, אני התיישבתי ראשון.‬
‫המקום שלך?‬ ‫-כן.‬
‫איך הוא יכול להיות שלך?‬ ‫תראה לי את שטר המכר.‬
‫נראה אם הוא שלך.‬
‫אתה רוצה לראות את שטר המכר?‬ ‫בבקשה, הנה הוא.‬
‫אתה יודע לקרוא אגרופים?‬ ‫-עשה לי טובה.‬
‫שים לב לאגרופים האלה.‬ ‫הם לבשו את "כפפות זהב".‬
‫מצאתי את המקום הזה לפני שלוש שנים, אדוני.‬
‫מקום מרגיע ושקט.‬
‫אבל לפני שבוע הגעת,‬ ‫ואתה מבלבל לי את המוח. מספיק.‬
‫לך מפה. אני סופר עד שלוש, או שאכה אותך.‬
‫אני חושב שזה ראוי לדיון קצר.‬
‫הפעמון מצלצל!‬
‫אדון…‬ ‫-המתאגרפים נכנסים לזירה!‬
‫איך תרביץ לי?‬ ‫אם אתה אפילו לא יכול לראות אותי, אדוני?‬
‫ההתנהגות שלך מביכה.‬
‫הפרצוף שלך יהיה מביך כשאסיים איתך!‬
‫עם כל הכבוד,‬
‫האישיות שלך מדכאת, וההתנהגות שלך איומה.‬
‫הנה בא האלוף!‬
‫אוי, אדוני, אל תזוז.‬
‫אל תזוז, כי אולי שברת משהו.‬
‫מעולם לא נפלתי קודם לכן.‬
‫טוב, אל תדאג.‬
‫אני נופל כל בוקר.‬
‫אני מתעורר, שותה קפה, ונופל.‬
‫זה מעגל החיים, לא?‬
‫כשאתה בן שנתיים, אתה קם ומתחיל ללכת,‬
‫ואז, כהרף עין,‬ ‫אתה מגיע לגיל 86 ונופל שוב.‬
‫אתה יכול להרים את הראש? תראה לי.‬
‫יופי. זה סימן טוב. יפה.‬
‫עכשיו נבדוק את אזור האגן שלך.‬
‫טוב, בוא נראה. בוא נראה.‬
‫אם אתה אוהב את העיסוי הזה,‬ ‫אתה צריך לדעת שאני רווק.‬
‫תוריד את הידיים שלך ממני!‬
‫אל תדאג.‬
‫אם שברת משהו, זה בסדר.‬
‫הירך שלי היא כמו ספל חרסינה.‬
‫בשנה שעברה שברתי את הירך פעמיים.‬
‫גם הייתי מת לזמן מה.‬
‫שש דקות.‬
‫זה לא נשמע הרבה זמן.‬ ‫-עשיתי ניתוח מעקפים, ובום!‬
‫היו צריכים להתניע אותי עם כבלים‬ ‫כאילו שאני מכונית.‬
‫אתה יכול להזיז את הזרועות?‬ ‫אתה יכול לנסות, בבקשה?‬
‫נהדר!‬
‫הכול בסדר.‬
‫עכשיו פשוט תשכב חמש דקות ותנוח קצת.‬
‫הדבר הכי טוב בשביל להירגע זה בדיחה.‬
‫ורדגר, הוא היה הכי טוב. אתה זוכר אותו?‬
‫שוב בלבלת לי את המוח?‬
‫מה?‬ ‫-מה זאת אומרת?‬
‫הסיפור על כך שהיית מת.‬
‫זה לא ייתכן.‬ ‫-דווקא כן.‬
‫זו אמת לאמיתה.‬ ‫-אמת לאמיתה? תעשה לי טובה.‬
‫הנה, אני אעזור לך.‬
‫לא, אני מסתדר לבד!‬
‫בסדר, בסדר. הנה, קדימה.‬
‫יופי. מזל שאתה מסתדר לבד.‬
‫לאן אתה הולך?‬ ‫-רחוק ממך.‬
‫נמאס לי מהשקרים שלך.‬
‫אלה לא שקרים.‬
‫אלה…‬
‫התאמות קלות.‬
‫לפעמים האמת לא מתאימה לי.‬ ‫היא נהיית לא נוחה ולוחצת.‬
‫אז אני מקצר מפה קצת, ומשחרר קצת משם,‬
‫עד שזה מתאים לי כמו כפפה ליד.‬
‫האמת? תעשה לי טובה.‬
‫האמת היא ניתוח מעקפים משולש בשנה שעברה.‬
‫פנסיה שאני מקבל ב-7 בחודש‬ ‫ונעלמת עד ה-8 בחודש, זאת האמת.‬
‫ללכת למאפייה לקנות לחם מאתמול,‬
‫זו האמת.‬
‫אני אומר להם שזה בשביל היונים.‬
‫אני היונים האלה.‬
‫הייתי מת במשך שש דקות, זו האמת.‬
‫ומאז, אימצתי לי מדיניות חדשה.‬
‫התאמות.‬
‫הבוקר, אמרתי לירקן‬ ‫שאני האחרון מבני שבט הקומצ'ינגונים.‬
‫הוא מקשיב לי.‬
‫ואז אני מתחיל להעלות זיכרונות‬ ‫על ימים עברו בלה פמפה,‬
‫על פרשי המלונס.‬
‫על סבא שלי שנלחם נגד הגנרל רוקה.‬
‫ואני מת על זה!‬
‫אם הייתי אדם אחד במשך 86 שנים,‬
‫למה אני לא יכול להיות מאה אנשים שונים‬ ‫בחמש השנים הבאות?‬
‫יש לי שאלה.‬
‫המאפייה הזאת… באיזו שעה עליי להגיע לשם…‬
‫תשכח מהמאפייה.‬
‫פספסת את העיקר.‬ ‫-לא, הבנתי את העיקר מצוין.‬
‫העיקר הוא שאתה משוגע על כל הראש.‬
‫לא חסר לך בורג, חסרים לך כל החלקים.‬
‫איזה בר מזל אני!‬
‫מצאתי מומחה לבריאות הנפש.‬ ‫-כן, אדוני.‬
‫כדאי שאכיר לך את בתי, קלריטה.‬
‫עוד מומחית אחת.‬
‫היא רוצה לאשפז אותי בבית משוגעים.‬
‫תראה מה היא כתבה.‬ ‫-מה? בוא נשמע.‬
‫"מנותק מהמציאות."‬
‫היא מתכוונת אליי.‬ ‫-נכון.‬
‫"זקוק להשגחה."‬
‫היא כתבה את המכתב הזה‬ ‫לפסיכולוג שלי, ד"ר אנגלס.‬
‫הבעיה היא שאין לי פסיכולוג,‬
‫ד"ר אנגלס זה אני.‬
‫נתתי לה את הכתובת של המאפייה,‬ ‫והיא חושבת שזה בית חולים.‬
‫והיא זאת שרוצה לכלוא אותי.‬
‫אתה מאשים אותי בטירוף,‬
‫אבל מה איתך?‬
‫כמה זמן נשאר לך לחיות?‬
‫חמש דקות? חמישה חודשים? חמש שנים?‬
‫ככה אתה רוצה לבזבז אותם? לשבת ולבהות?‬
‫להתרגש מדי פעם כשאתה נופל על הקרקע?‬
‫לא, אדוני.‬
‫אתה צריך לנער את העניינים.‬ ‫אתה חייב לגרום לדברים לקרות!‬
‫חכה שנייה.‬
‫אתה מנסה ללמד אותי איך לחיות?‬
‫מה?‬ ‫-יש לי עבודה.‬
‫בניגוד אליך!‬
‫אני עדיין חלק מכוח העבודה.‬
‫לא, אתה מדבר עם אנטוניו קרדוסו,‬
‫סגן מנהל הבניין ברחוב סן חואן 158.‬
‫ביולי, אהיה שם כבר 52 שנים.‬
‫הדבר היחיד שנמצא שם יותר זמן ממני‬ ‫זה איזה דוד חשמלי.‬
‫דוד ששוקל 853 קילו.‬
‫ומי היחיד שיודע איך הוא עובד?‬
‫עבדך הנאמן.‬
‫צריך לנער את העניינים, אתה אומר.‬
‫מי ישמע. תקשיב לי טוב.‬
‫אני לא מנער שום דבר.‬
‫הייתי צריך לפרוש כבר לפני 20 שנה.‬
‫נו?‬ ‫-אבל לא פרשתי.‬
‫אני עדיין עובד.‬
‫אז נכון, כן…‬
‫לא קיבלתי העלאה במשכורת כבר שנתיים.‬
‫אבל אני עדיין מקבל טיפים נדיבים להפליא.‬
‫כן, ועכשיו…‬
‫אני עובד במשמרת הלילה,‬ ‫אז אף אחד לא רואה אותי.‬
‫ראיתי הרבה שוערים‬ ‫באים והולכים במשמרת היום.‬
‫וכמו שהם באו, ככה הם פוטרו.‬
‫אבל לא אני, אני עדיין שם.‬
‫אני האיש החכם, הזקן והבלתי נראה.‬
‫לא, אתה איש מת, רוח רפאים.‬
‫שנתיים בלי העלאה.‬
‫איך אתה יכול לתת להם לשדוד אותך ככה?‬ ‫-לא, אדוני. אף אחד לא שודד אותי.‬
‫לא בעבודה שלי ולא בשום מקום אחר.‬ ‫אני מוגן, לידיעתך.‬
‫בדיוק כך.‬
‫לא ראית את הבחור שמלווה אותי‬ ‫כל יום אחה"צ?‬
‫מי?‬ ‫-קוראים לו רודריגו. אבל לא משנה.‬
‫אני נותן לו 1,000 פסו כל יום‬
‫והוא מלווה אותי הביתה.‬
‫אז אף אחד לא שודד אותי. הוא מגן עליי.‬
‫ממי?‬
‫טוב, בעיקר מעצמו.‬
‫אבל גם מפני שאר הסכנות שברחובות.‬
‫אתה רוח הרפאים הפחדנית הראשונה‬ ‫שאי פעם פגשתי.‬
‫תראה מי מדבר, מובוטו. תעשה לי טובה!‬ ‫אני לא מאמין שאני צריך לשמוע את זה.‬
‫אותי אנשים עדיין רואים.‬
‫אני גורם להם לראות אותי.‬ ‫-עשה לי טובה.‬
‫תראה, כשלקחו אותי לבית החולים,‬
‫לא הספיקו להכניס אותי לאמבולנס‬
‫ושישה שכנים מהבניין שלי התקשרו להנהלה‬
‫כדי לשאול אם הדירה שלי להשכרה.‬
‫אבל חזרתי.‬
‫ואתה יודע מה אני עושה עכשיו?‬
‫כל יום, בחמש בבוקר,‬
‫אני מצלצל בפעמון הדלת שלהם, של כל השישה,‬
‫וצועק להם, "קומו, אוכלי נבלות!"‬
‫"דירה 4B לא להשכרה ולא למכירה!"‬
‫אני שר להם את "האינטרנציונל"‬ ‫וצועק להם קללות.‬
‫איזה זקן משוגע.‬
‫מי?‬ ‫-אתה! אתה חושב שהם רואים אותך.‬
‫הם לא רואים אותך.‬ ‫-לא?‬
‫אולי הם שומעים אותך, אבל הם לא רואים אותך.‬
‫שנינו רוחות רפאים.‬
‫אף אחד לא רוצה לראות‬ ‫את הפרצוף הזקן והמקומט שלך.‬
‫גם לא את הפרצוף שלי.‬
‫אבל אני עוזר.‬
‫אתה בוגד באנשיך.‬
‫אנשים כמוך מוציאים שם רע לזקנה, הבנת?‬
‫תקשיב לי.‬
‫אני אגיד לך דבר אחד, ו…‬ ‫-קרדוסו!‬
‫כן?‬ ‫-קרדוסו!‬
‫כן!‬ ‫-קרדוסו!‬
‫אנטוניו קרדוסו זה אני. מי שואל?‬
‫מננדס רוברטס.‬
‫גונסלו מננדס רוברטס מדירה 12H.‬ ‫שלום לך!‬
‫כן, מר מננדס רוברטס.‬
‫אני מחפש אותך כבר כמה ימים.‬ ‫-טוב, אני לא…‬
‫ראול אמר לי שאתה כאן בסביבה.‬
‫הבן זונה…‬
‫כן, אני תמיד כאן, כן.‬
‫אתה נשאר פה קצת?‬ ‫אני רץ כמה הקפות ואז נדבר, בסדר?‬
‫כן, כמובן. בטח.‬
‫אל תיעלם לי!‬ ‫-לא, מה פתאום.‬
‫תכננתי להתקשר אליך כי אני…‬
‫לעזאזל, הוא מצא אותי.‬
‫מי זה?‬
‫התחמקתי ממנו, ועכשיו הוא מצא אותי. לעזאזל.‬
‫מי זה?‬ ‫-מר מננדס רוברטס, מדירה 12H.‬
‫הוא הנשיא של ועד בעלי הדירות.‬
‫הוא אחד החדשים שנכנסו‬ ‫כשבנו את דירות הלופט.‬
‫דירות לופט?‬
‫הם הורסים כמה קירות, וקוראים לזה "לופט".‬
‫אתה לגמרי לא בעניינים.‬
‫עכשיו הבניין מלא באנשים האלה ו…‬
‫הם רוצים לארגן מחדש אלוהים יודע מה,‬ ‫והוא רוצה לפגוש אותי בארבע עיניים.‬
‫טוב, הבנתי הכול עכשיו.‬ ‫-לא. אתה יודע מה קרה?‬
‫התחילה להתפשט בבניין השמועה‬
‫שהראייה שלי קצת ירודה.‬
‫רק קצת ירודה?‬
‫אנדראה בוצ'לי רואה יותר טוב ממך.‬
‫אני זוכר את מבנה הבניין הזה היטב.‬
‫ביולי ימלאו 52 לעבודתי שם.‬
‫אבל בשבוע שעבר נכנסתי ישר בדלת של המעלית.‬
‫ואז גברת קרסדו מדירה 2A ראתה אותי.‬
‫לא יודע מה קרה, דעתי הוסחה.‬
‫הדלת הייתה… העניין הוא שנכנסתי ישר בדלת.‬
‫ואז אני רואה את האישה הזאת‬ ‫עומדת שם ומסתכלת עליי.‬
‫ואז ניסיתי להציל את כבודי.‬
‫היה לי רעיון מבריק להיכנס בדלת שוב.‬
‫כאילו שעשיתי את זה בכוונה.‬
‫כאילו זאת הייתה מזימה גדולה שלי‬
‫לחבוט את הראש שלי בדלת המעלית.‬
‫אבל הכי גרוע זה…‬
‫שבזמן שעשיתי את זה,‬ ‫כבר הבנתי שזה מעשה טיפשי.‬
‫אבל לא יכולתי להפסיק.‬
‫המשכתי לדפוק את הראש‬ ‫בדלת של המעלית כמו אידיוט.‬
‫ואז אמרתי לה,‬
‫"אני מתקן את הדלת הזאת, גברת קרסדו.‬
‫"היא נפתחת מעצמה. זה מסוכן."‬
‫היא ברחה משם מבוהלת.‬
‫לא עברו יומיים,‬
‫ועכשיו מננדס רוברטס‬ ‫רוצה לדבר איתי בארבע עיניים.‬
‫אותו דבר קרה כשהתאגרפתי.‬
‫אני נדחק אל החבלים‬
‫ונכנס ללחץ.‬
‫אני נכנס ללחץ כי…‬
‫יש לך קטרקט בשתי העיניים.‬
‫נכון.‬ ‫-כן.‬
‫עשית ניתוח?‬
‫לא, אני לא עושה את זה עדיין.‬
‫בנוסף, לפני ארבע או חמש שנים,‬ ‫נעלמו לי הצדדים.‬
‫הרופא אמר לי שאיבדתי את הראייה ההיקפית.‬
‫פשוט ככה. בן רגע, נעלמה.‬
‫שלום לראייה ההיקפית.‬
‫אני הולך כאילו אני מסתכל‬ ‫דרך קשית, אתה יודע?‬
‫ואז, בוקר אחד, אני מתעורר עם נקודה באמצע.‬
‫אוי, הנקודה הזאת!‬
‫כן, כמו ירח.‬
‫כמו ירח, בדיוק.‬
‫ואז היא מתחילה לגדול.‬
‫בדיוק באמצע הקשית.‬
‫כן, אז אתה נשאר בלי הראייה ההיקפית שלך.‬
‫עם ירח בתוך הקשית,‬
‫וטבעת ביניהם שאליה אנשים נכנסים ויוצאים.‬
‫מה אפשר לעשות?‬
‫אתה רואה בצבעים או שחור ולבן?‬
‫כחול.‬
‫טוב, זה כמו צללים כחולים, אתה יודע?‬
‫הבעיה היא שאני עדיין חולם בצבע. כן.‬
‫שם אני רואה הכול‬ ‫חד וברור כמו כשהייתי צעיר.‬
‫ואז אני מתעורר‬
‫ואלה החיים האמיתיים שנראים כמו חלום.‬
‫זהו זה. כן.‬
‫בדיוק אותו הדבר קורה גם לי.‬
‫קרדוסו, אנחנו מחוברים.‬
‫כי לשנינו יש חזון.‬
‫בשביל מה אנחנו צריכים ראייה‬ ‫אם יש לנו חזון?‬
‫כן, נכון.‬
‫תראה, לא משנה כמה נמוך ופחדן אתה,‬
‫יש בינינו חיבור.‬
‫הפגישה שלנו עם מננדס רוברטס תהיה מצוינת.‬
‫אני בטוח בזה.‬
‫מה זאת אומרת, הפגישה שלנו?‬
‫כן, החלטתי לטפל‬ ‫בעניין הזה עם מננדס רוברטס.‬
‫אל תדאג בקשר לשום דבר.‬
‫המנצלים, בעלי האדמות, החזירים הקפיטליסטים,‬
‫זו הארוחה האהובה עליי.‬
‫אני אוכל אותם בלי מלח.‬
‫כן.‬ ‫-לא.‬
‫לא ביקשתי כלום, אז…‬
‫אל תודה לי, קרדוסו.‬
‫תודה למרקס, ללנין, לגורקי, לאולגין.‬
‫אל תתחיל להביא זרים לפארק שלי,‬ ‫גם ככה צפוף פה.‬
‫אני לא מביא אנשים, אני מביא לך רעיונות.‬
‫אנשים מזדקנים,‬
‫אבל הרעיונות עדיין צעירים, בריאים ויפים.‬
‫הרעיונות טובים יותר מהאנשים שהגו אותם.‬
‫ואי אפשר לעצור את הקרב,‬ ‫כפי שאי אפשר לעצור את סיבוב הכוכבים.‬
‫ואנחנו נרסק את הבחור הזה, מננדס רוברטס‬ ‫עוד לפני ארוחת הערב.‬
‫שהחזיר הזה רק ינסה לתקוף אותנו!‬
‫בן זונה!‬
‫איפה הוא?‬
‫סיימת עם השטויות שלך?‬ ‫-מה?‬
‫אני אגיד לך מה נעשה.‬
‫אתה תשמור על הפה שלך סגור.‬
‫אם לא,‬
‫אני אתן לרודריגו 10,000 פסו‬ ‫כדי שיכסח לך את הצורה.‬
‫הבנת את זה?‬
‫אני כבר יודע מה אני עומד להגיד לו.‬ ‫-מה?‬
‫אני צריך להישאר שם לפחות עד חג המולד.‬ ‫בשביל הטיפים, אתה יודע.‬
‫רק עד חג המולד. אחרי זה, אני…‬ ‫-חג המולד?‬
‫לא, אסור לך להתפשר.‬
‫לבחור הזה אין זכות לפטר אותך‬
‫עד שתגיע לגיל המתאים, אדוני.‬
‫אבל אני כבר בן 85.‬
‫וכשאסיים איתו,‬ ‫אני אתפוס את הפושע הזה, רודריגו.‬
‫יחד נלמד את הילד הזה לקח.‬
‫למה?‬
‫למה, אלוהים?‬
‫אני מבקש את עזרתך‬
‫ואתה שולח לי איש זקן‬ ‫שהוא עיוור, חירש, שמאלני וטיפש.‬
‫למה אתה עושה לי את זה?‬ ‫-מי זה האלוהים הזה שאתה מדבר איתו?‬
‫אתה תיתן לי יותר עבודה משחשבתי.‬
‫לעזאזל, הנה הוא בא!‬
‫אל תגיד מילה. לא עשיתי לך כלום…‬
‫שתוק, קרדוסו.‬
‫בכל אופן, אני לא חושב שזה הוא.‬
‫לא, בהחלט לא.‬
‫זו בחורה. בחורה יפה.‬
‫רגע, איך אתה יודע?‬
‫בגלל הזוהר.‬
‫כשעוד יכולתי לראות‬
‫כל הבנות היפות הקרינו סוג של זוהר.‬
‫עכשיו אני רואה רק את הזוהר.‬
‫כן, בהחלט, בחורה יפה מאוד.‬
‫אולי. יכול להיות.‬
‫אבל בכל זאת, הוא אמור להגיע בכל רגע.‬
‫אז תעשה לי טובה. תתחפף.‬
‫לך. אני אגיד לך מה.‬
‫אולי תלך לירקן?‬
‫תספר לו שאתה אינדיאני משבט הקומנצ'ים‬ ‫וכל המעשיות האלה?‬
‫בסדר. תסדר את העניינים שלך‬ ‫עם מננדס רוברטס.‬
‫אני ארשה זאת.‬
‫תודה רבה באמת.‬
‫אבל קודם אתה צריך להירגע.‬
‫אם תלך, אני אירגע. באופן כמעט מיידי.‬
‫במצבך הנוכחי,‬
‫בעל הקרקע ידרוס אותך עם הטרקטור שלו.‬
‫אתה מבין? קדימה.‬
‫בוא נשב על הדשא קצת.‬
‫על הדשא?‬ ‫-כן.‬
‫אני נראה לך נווד חסר בית?‬
‫לא, תירגע.‬
‫הנה. שב. יופי.‬
‫טוב, הנה אנחנו. זהו זה. יופי.‬
‫טוב.‬
‫הנה.‬
‫הדברים שאתה מכריח אותי לעשות.‬ ‫-תראה.‬
‫זה ירגיע אותך.‬
‫זה ג'וינט, רואה?‬
‫ג'וינט כדי להרגיע אותך.‬
‫קיבלתי את זה מחבר רופא‬
‫כדי להקל על הגלאוקומה שלי.‬
‫הוא רושם את זה דרך הביטוח שלי,‬ ‫וכולם מרוצים.‬
‫זה מרחיב את הנימים ומוריד את לחץ הדם.‬
‫מה זה, אתה אומר?‬
‫זה? זה המפתח לאושר.‬
‫זה יצחיק אותך אפילו כשתראה חדשות.‬
‫ואפילו הילדים שלך‬ ‫ייראו לך כמו אנשים טובים.‬
‫אז אתה נרקומן, בנוסף לכול.‬
‫אני לא יודע מה עשיתי לך, אלוהים,‬ ‫אבל אני מבקש את סליחתך.‬
‫אלף התנצלויות. לעזאזל.‬
‫שאיפה אחת מזה,‬ ‫ותתמודד עם מננדס רוברטס בקלי קלות.‬
‫תרחיק ממני את החרא הזה.‬ ‫זה רעל, זקן מרושע שכמוך.‬
‫אני חושב שהבחור מגיע.‬
‫כן.‬
‫נו, תנסה כבר.‬
‫צריך לשמור על העשן בפנים כמה שיותר זמן.‬
‫זה מגביר את ההשפעה, הבנת?‬
‫זה חרא.‬
‫תן לזה עוד הזדמנות.‬
‫מדובר בטעם נרכש.‬
‫ככה אתה חושב?‬ ‫-בטח.‬
‫תיהנה. זה על חשבון קופת החולים.‬
‫הבחורה הזאת‬
‫זה עתה הפכה מ"בחורה חמודה" ל"פאם פאטאל".‬
‫היא הפכה לאנה גרימברג.‬
‫אנה גרימברג עבדה במפעל בגדים.‬
‫היא תפרה את התוויות ואת הנוצות‬ ‫על הכובעים של שיפמן בצ'קריטה.‬
‫לא.‬ ‫-בוא נראה.‬
‫לא, זאת לא היא.‬
‫זו נורמיטה ריברה.‬
‫הייתה ביישנית, אניטה. הייתה יושבת במרפסת‬ ‫הקדמית שלה כל אחר הצהריים.‬
‫היו לה פנים יפות,‬
‫כאילו צייר אותן אומן.‬
‫נורמיטה הייתה אשתי השלישית.‬
‫הכי טובה שהייתה לי.‬ ‫-באמת?‬
‫נורמיטה העניקה לי את בני הראשון,‬ ‫חואן קרלוס.‬
‫וחואן קרלוס העניק לי את הנכד הראשון שלי.‬
‫מריו.‬
‫ומריו העניק לי‬ ‫את השיניים התותבות הראשונות שלי.‬
‫עברתי ליד המרפסת הקדמית שלה מיליון פעמים.‬
‫לא יכולתי אפילו להגיד לה שלום.‬
‫האצבעות שלה קיבלו צורה מוזרה בגלל התפירה.‬
‫היא הייתה יושבת על שרפרף קטנטן‬ ‫והייתה מסתירה את כפות ידיה ככה,‬
‫כי הייתה נבוכה, המסכנה.‬
‫שמונת הנכדים שלי‬ ‫עובדים כולם בעבודות מכובדות.‬
‫מריו הוא רופא שיניים.‬
‫תראה את החיוך הזה.‬
‫שמתי שיניים תותבות, חייכתי חיוך גדול,‬
‫ונפרדתי מנורמיטה.‬
‫היא עובדת‬
‫כדי שבעלה יוכל ללמוד משפטים‬ ‫ולהפוך למישהו חשוב.‬
‫כשהבחור מסיים ללמוד,‬ ‫הוא מבין שהוא עורך דין‬
‫נשוי לילדה יהודייה קטנה‬ ‫שמדברת יידיש ותופרת נוצות.‬
‫והוא עוזב אותה‬
‫בשביל הבחורה הרזה והמפונפנת‬ ‫שהכיר באוניברסיטה.‬
‫כעבור ארבעה חודשים,‬
‫אנה מכניסה את הראש שלה לתנור.‬
‫איך שנורמיטה בכתה כשעזבתי.‬
‫והלכתי משם מחייך עם השיניים החדשות שלי.‬
‫היא הייתה בערך בת 60, אתה יודע?‬
‫אבל בכל פעם שאני חושב עליה,‬ ‫הזיכרון טרי כמו בפעם הראשונה.‬
‫חודש לפני שהיא התאבדה,‬
‫פגשתי אותה בספרייה הציבורית בוויז'ה קרספו.‬
‫אני זוכר שקראתי את מקבת.‬
‫הסתכלתי למעלה וראיתי את אנה.‬
‫היא לא רואה אותי,‬
‫כי הראש שלה קבור בספר לשון.‬
‫היא למדה ספרדית, המסכנה.‬
‫היא מסתכלת למעלה, מזהה אותי, ומחייכת אליי.‬
‫והלב שלי כמעט מתפוצץ.‬
‫לא הצלחתי להוציא מהפה אפילו מילה.‬
‫קפאתי.‬
‫ואז היא מסתירה את ידיה הקטנות מתחת לשולחן‬
‫וחוזרת לספר שלה.‬
‫וכעבור זמן מה היא עוזבת,‬
‫ומעולם לא דיברתי איתה.‬
‫לעזאזל עם השיניים שלי,‬ ‫ולעזאזל עם האופי המחורבן שלי.‬
‫מעולם לא דיברתי איתה.‬
‫מה הם שמו בזה?‬
‫החרא הזה לא היה אמור להצחיק אותי?‬
‫לא, מפסיק. די.‬
‫אני ממש שונא נוסטלגיה.‬
‫תקשיב, זו המחלה הכי גרועה.‬
‫נוסטלגיה הורגת יותר זקנים מאשר התקפי לב.‬
‫מתי הייתה הפעם האחרונה שעשית אהבה?‬
‫אוי, עוד נוסטלגיה!‬
‫בחיי.‬
‫הפעם האחרונה שעשיתי אהבה‬
‫הייתה ב-10 ביולי ב-19…‬
‫שנת 2009.‬
‫אשתך הייתה בחיים?‬
‫לדבריה.‬
‫בחייך.‬
‫לא... אני יודע למה התכוונת.‬
‫אבל עם אסתר אי אפשר היה לדעת.‬
‫היא הייתה אישה טובה, אישה מצוינת.‬
‫זו לא אשמתה‬
‫שתמיד אוהב את אנה גרימברג.‬
‫טוב, ראוי להזכיר את זה כי…‬
‫בפעם האחרונה שלי, לא הייתי נאמן.‬
‫לכל הרוחות.‬
‫בגדתי בכולן.‬
‫עם מרגריטה, הייתי בן 76,‬
‫ועדיין ניהלתי רומנים מהצד.‬
‫קרדוסו, אתה מפתיע אותי.‬ ‫סוף סוף, סימן לאומץ.‬
‫לא, זה לא היה אומץ. זו הייתה קללה.‬
‫פשוט כל הזמן אמרתי לעצמי,‬ ‫"לא, אנטוניו, אל תעשה את זה. לא."‬
‫ואז עשיתי את זה בכל זאת, לעזאזל.‬
‫לא, זה טוב.‬
‫העזת. רצית את זה, ועשית את זה.‬
‫אני רציתי, אבל לא העזתי.‬
‫אני מקנא בך, אתה יודע?‬
‫אתה תמיד היית‬ ‫מה שאני הפכתי להיות רק לאחרונה.‬
‫אשמאי זקן?‬
‫לא, רומנטיקן.‬
‫אדם עם תקווה.‬
‫תסמוך עליי. תזכור, אני הייתי מת,‬ ‫ואני יודע על הדברים האלה.‬
‫מה שחשוב זה לא הסקס,‬
‫זו הרומנטיקה, ההרפתקה.‬
‫הכול בראש.‬
‫הגוף הוא רק נוסע סמוי,‬ ‫רק ליווי לאורך הדרך.‬
‫אתה מבין, קרדוסו?‬
‫כי כרגע, אני צריך להתוודות‬
‫שאני מאוהב בבחורה הזאת.‬
‫תראה אותה.‬
‫למען האמת, גם אני.‬
‫אני רק מקווה שרוברטו לא יקנא.‬
‫מי זה רוברטו?‬
‫בן הזוג שלי.‬
‫מה? אתה צוחק עליי. עבדת עליי.‬
‫נפלתי בפח.‬ ‫-כן.‬
‫אל תגיד לי שלא נפלת בפח.‬ ‫-נפלתי, כמו טיפש.‬
‫נפלתי לגמרי.‬ ‫-אל תגיד לי שלא נפלת בפח.‬
‫נפלתי כמו טיפש!‬ ‫-בוא נקום.‬
‫הנה. זהו זה.‬ ‫-זה היה טוב.‬
‫קדימה, קום.‬
‫רגע. תעמוד ישר. יופי.‬
‫זהו.‬ ‫-לעזאזל.‬
‫מה קרה?‬ ‫-עשיתי במכנסיים.‬
‫לא!‬
‫עכשיו אתה זה שנפל בפח!‬
‫עבדת עליי?‬ ‫-הצלחתי.‬
‫אתה חושב שאתה היחיד‬ ‫שיודע לספר בדיחות?‬
‫זה בסדר.‬ ‫-רגע.‬
‫תקשיב. תראה על מה חשבתי.‬
‫"אם כזה אני‬
‫"מה אני יכול לעשות?‬
‫"נולדתי נאה‬
‫"ולהוט לאהוב"‬
‫תעזור לי. יחד.‬
‫בוא הנה.‬ ‫-בסדר.‬
‫תעזור לי.‬
‫"אם ככה אני‬
‫"מה אני יכול לעשות?‬
‫"עם נשים אני לא יכול להתאפק"‬
‫זה היה ממש חמוד.‬
‫תודה רבה.‬
‫אני חושב שהצלחנו להקסים את הבחורה.‬
‫כמובן, שני חתיכים כמונו… מה ציפית?‬
‫אין לך עוד ג'וינט כמו זה שנתת לי?‬
‫לא, לא. עכשיו בוא נעשה מערכון קומי.‬
‫ואחרי זה, היא תיכבש בקסמנו.‬
‫נעשה את המערכון אחר כך.‬ ‫אבל קודם, אני אשיר טנגו.‬
‫"אם כזה אני", מאת בוטה, לומוטו ופרוטי.‬
‫"אם כזה אני…"‬
‫לא, לא. כבר שרת את זה.‬
‫זה שיר נהדר.‬ ‫-ביצוע יפהפה.‬
‫אבל עכשיו נעשה מערכון קומי.‬
‫אחרי כל מה שאגיד לך,‬
‫אתה עונה, "אני לא רפפורט".‬
‫הבנת?‬
‫תדמיין שהרגע נפגשנו.‬
‫"אני לא רפפורט."‬
‫לא, עדיין לא. עוד לא.‬
‫עכשיו אני מתחיל. שלום, רפפורט!‬
‫עכשיו.‬
‫אני לא רפפורט.‬
‫היי, רפפורט, מה קרה לך?‬
‫פעם היית גבוה ושמן. עכשיו אתה נמוך ורזה.‬
‫אני לא רפפורט.‬
‫פעם היית בחור צעיר ומזוקן.‬
‫עכשיו אתה זקן וקירח.‬
‫אני לא רפפורט.‬
‫נהגת ללבוש את הבגדים הטובים ביותר,‬ ‫ועכשיו אתה לבוש בבגדים ישנים ומלוכלכים.‬
‫אני לא רפפורט.‬
‫ובנוסף, שינית את שמך!‬
‫אני…‬
‫כמובן! "שינית את שמך".‬
‫זה היה טוב. "שינית את שמך".‬
‫קרדוסו!‬
‫קרדוסו, אני מייד בא אליך.‬ ‫-לעזאזל, הנה הוא.‬
‫אני צריך לסדר את הראש. בוא איתי.‬
‫אל תדאג. אנחנו נטפל באיש הזה.‬
‫לא, בלי "אנחנו".‬
‫פשוט תעמוד שם‬
‫ואל תגיד מילה.‬
‫אבל אם תצטרך אותי, תקרא לי?‬
‫כן, אני נשבע לך בכל היקר לי.‬
‫אני מת להיכנס בו, כן?‬
‫למען השם. תקשיב, תעשה לי טובה.‬
‫שב כאן.‬ ‫-כן.‬
‫ותזכור את רודריגו, בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫ותסתכל לצד השני אם אתה רוצה.‬ ‫-בסדר.‬
‫קרדוסו!‬
‫איך הולך?‬
‫אה… הולך.‬
‫לא הכירו בינינו באופן רשמי.‬ ‫גונסלו מננדס רוברטס. מה שלומך?‬
‫אנטוניו קרדוסו. נעים מאוד.‬ ‫-היי.‬
‫סליחה שרצתי.‬
‫אם אני לא רץ במשך שעה וחצי,‬ ‫כל הלו"ז שלי משתבש.‬
‫כדי להיות בן אלמוות צריך להשקיע הרבה זמן.‬
‫הפארק הזה ממש נחמד, נכון?‬
‫לא צפוף מדי, אין הרבה דוכני מכירות.‬
‫אני יכול ללמד פה שיעור.‬
‫אני מלמד תקשורת באוניברסיטה.‬
‫תקשורת?‬
‫כן. כל הסוגים.‬
‫ציבורית, אישית ובין-אישית.‬
‫כל מיני…‬
‫דיבורים.‬
‫פחות או יותר, כן.‬ ‫-פחות או יותר.‬
‫קניתי את זה.‬
‫תראה…‬
‫בטח שמת לב שדיברנו לא מעט, נכון?‬
‫כן.‬
‫לא תאמין,‬
‫אבל רק לאחרונה גיליתי שאתה עובד בבניין.‬
‫כי אני למטה, בחדר הדוודים.‬
‫אני לא מפריע לאף אחד.‬ ‫-נכון.‬
‫זה נהדר. מעולה.‬ ‫-כן.‬
‫אני מתכוון… בוא הנה.‬ ‫-כן.‬
‫לא טיפלתי במצב שלך‬
‫כי לא ידעתי על קיומך.‬
‫אני בעיקר בחדר הדוודים.‬ ‫-נכון.‬
‫אני לא מפריע לאף אחד.‬ ‫-נכון.‬
‫נכון.‬ ‫-כן.‬
‫קדימה, אל תפסיק. הולך לך טוב.‬
‫לא, אני…‬
‫כידוע לך, החלפנו חברת ניהול.‬
‫נכון.‬ ‫-בתור הנשיא של ועד בעלי הדירות אני…‬
‫כלומר, כולנו, כל דיירי הבניין,‬
‫אנחנו נשמעים לעצות של חברת הניהול החדשה.‬
‫והם המליצו לך לסלק אותי.‬
‫לא.‬
‫לא הייתי מנסח את זה ככה.‬ ‫-איך תנסח את זה?‬
‫העצה שלהם הייתה‬
‫שזה כבר לא מועיל‬ ‫להחזיק אותך בצוות התחזוקה.‬
‫עדיין הייתי קורא לזה לסלק אותי.‬
‫לא…‬
‫תראה, נוכל לאלץ אותך לפרוש בגלל הגיל שלך.‬
‫אבל האנשים בבניין אוהבים אותך מאוד.‬
‫אז הם בחרו להעניק לך פיצויים של חודשיים.‬
‫וזה לא רע.‬
‫בעוד חודשיים, לא תזכור אותנו בכלל.‬
‫קרדוסו.‬
‫ובכן?‬
‫אני אידיוט.‬
‫סליחה. אני אידיוט. אני מתנצל.‬
‫אני שונא לשחק את התפקיד הזה, אנטוניו.‬
‫אבל אתה די טוב בזה.‬
‫אנטוניו.‬
‫כך זה עדיף לכולם.‬
‫אף אחד לא ידרוש ממך שום דבר,‬ ‫אף אחד לא יתלונן עליך יותר.‬
‫לא תצטרך לעבוד. הבה נודה בזה,‬ ‫העבודה הזאת היא לא בשביל מישהו בגילך.‬
‫אנחנו לא ועד של רשעים, או אנשים חסרי-לב.‬
‫הנבל היחיד כאן‬
‫הוא הזמן.‬
‫הזמן הוא האויב האמיתי.‬
‫תסתכל עליי.‬
‫אני רץ כמו ילד. על מי אני עובד?‬
‫אתה יודע מה העניין?‬ ‫-מה?‬
‫כולכם זקוקים לי.‬
‫החורף מתקרב.‬ ‫-כן.‬
‫והדוד הזה הותקן ב-1968.‬
‫ב-1968?‬
‫אני מבטיח לך שאין אף אחד על פני כדור הארץ‬ ‫שמכיר את הקונצים של הדוד הקשיש הזה‬
‫טוב כמוני.‬
‫אני מבטיח לך. כן, אני מבטיח לך.‬
‫כן.‬
‫תרשה לי להישאר עד חג המולד, בבקשה.‬ ‫-מה?‬
‫זה כל מה שאני מבקש.‬
‫רק עד חג המולד.‬
‫זה בשביל הטיפים, אתה מבין?‬
‫זה כסף טוב, ואני… טוב…‬
‫מה דעתך?‬
‫תשאיר אותי עד חג המולד‬
‫ואני אעשה חפיפה בשבילכם עם מחליף.‬
‫העניין הוא שאנחנו מחליפים גם את הדוד.‬
‫כן.‬
‫אנחנו מביאים דוד ממוחשב‬
‫וזה… יוצא מן הכלל.‬
‫זה אוטומטי, זה חכם.‬
‫מפעילים את זה באמצעות אפליקציה.‬
‫בטלפון.‬
‫דרך האינטרנט. במחשב.‬
‫זה כמו קסם.‬
‫לא צריך לעשות כלום. זה עובד לבד.‬
‫קבוצה של מהנדסים מגיעה‬ ‫כדי לערוך שינוי קיצוני.‬
‫בצינורות, במערכת החשמל, בדלת הקדמית. הכול.‬
‫אני מבין. אז באמת תזדקקו לי.‬
‫צברתי 40 שנה של תיקונים כאן בפנים.‬
‫נכון.‬ ‫-לא, תקשיב.‬
‫אני יודע מה מסתתר מאחורי כל פיסת גבס קטנה‬
‫של הבניין הזה.‬
‫אני מבטיח לך.‬
‫אני רציני. אז אתה יכול להיות רגוע.‬
‫רגע, חכה.‬
‫טוב, הבנתי.‬
‫הבנת?‬ ‫-אל תדאג.‬
‫חדר המרתף.‬
‫אם תיתן לי להישאר שם כמו תמיד,‬
‫אני אעבוד בחינם כמפקח.‬
‫לא אגבה מכם אגורה,‬ ‫ואוריד את הנטל הזה מעליך.‬
‫העניין הוא שאנחנו לוקחים את חדר המרתף‬
‫והופכים אותו לגינת חורף.‬
‫זה כאילו… זה שינוי מוחלט.‬
‫אתה מבין?‬
‫תשכח מזה.‬
‫נכון. אני חוזר בי מההצעה שלי.‬
‫תשכח מזה.‬ ‫-קרדוסו, תקשיב.‬
‫לא, אין לי מה להקשיב.‬
‫לו רק ידעתי שאני גר בגינת חורף.‬
‫יכולתי להשכיר אותה.‬
‫קרדוסו, אני מכיר אנשים במשרד הרווחה.‬
‫אני יכול להשיג לך חדר בבית, במלון בעיר.‬
‫לא, תודה. אני מחפש גינת חורף.‬
‫קרדוסו, אתה יודע מה הבעיה?‬ ‫-כן, אני יודע.‬
‫הבעיה היא שאתה האיש הרע בסרט הזה,‬
‫אבל אתה רוצה להצטייר בתור הגיבור.‬
‫אתה צודק. כן. אתה צודק, אני…‬
‫אני אידיוט.‬
‫לא טיפלתי בזה כראוי. אני מתנצל…‬
‫זה שובר לי את הלב. אני מתנצל.‬ ‫-אל תדאג.‬
‫בעוד חודשיים, לא תזכור את זה בכלל.‬
‫אתה יודע מה נעשה? לא, מה אני אעשה.‬
‫אסדר לך ארבעה חודשי פיצויים. מה דעתך?‬
‫אם זה לא ימצא חן בעיני האחרים,‬ ‫יש להם בעיה. אני אסדר לך את זה.‬
‫מה אתה אומר?‬ ‫-ארבעה חודשים עדיף על חודשיים, נכון?‬
‫מעולה.‬
‫לא. רק רגע.‬
‫אז עשינו עסק?‬
‫קרדוסו.‬
‫זה לא מקובל עליי!‬
‫אנחנו חושבים שההצעה שלך מבישה.‬
‫תקשיב טוב, מננדס רוברטס.‬
‫אשאל אותך מתוך סקרנות אמיתית.‬
‫איך הכנסת את עצמך למצב המורכב הזה?‬
‫לא התערבתי קודם‬
‫כי לא יכולתי להתאפק‬ ‫לראות אותך קובר את עצמך.‬
‫זה היה מדהים. משהו שלקוח מסרטי אימה.‬
‫לאט לאט, אדם חופר לעצמו קבר.‬
‫הייתי בהלם, אני אומר לך.‬
‫עו"ד איוואן ריפקין, נעים מאוד.‬ ‫-מה שלומך?‬
‫אני ממשרד עורכי הדין וייסמן,‬ ‫ריפקין ורוקטגליאטה.‬
‫המשרד שלנו מייצג את מר קרדוסו.‬
‫למעשה, אנחנו מייצגים‬ ‫את איגוד השוערים ומנהלי הבניין.‬
‫קוראים לנו "לא עוד".‬
‫סוכנות אכיפה לנטרול הדיכוי,‬
‫חוסר ההוגנות, החמדנות והצביעות.‬
‫"לא עוד".‬
‫שמעת על זה?‬
‫לא ממש, לא. מעולם לא שמעתי על זה.‬
‫אז תתרגל, כי מעתה והלאה תשמע על זה הרבה.‬
‫לך מפה!‬
‫מר קרדוסו מבקש מאיתנו ללכת.‬
‫אבל זה לא כל כך קל,‬ ‫כי אנחנו פועלים מרצוננו וביוזמתנו.‬
‫הוא ייתן לי ארבעה חודשי פיצויים.‬ ‫כבר סיכמנו.‬
‫כן, שמעתי.‬
‫איזו בדיחה מצחיקה.‬
‫מר ריפקין.‬
‫אני מקשיב.‬
‫אני לא יודע אם אני מבין מה קורה כאן.‬
‫לכולם קשה להבין בהתחלה.‬
‫אני אסביר לך.‬ ‫-בסדר.‬
‫המצב פשוט, אבל אני אפשט אותו עוד יותר.‬
‫אנחנו לא מקבלים ארבעה חודשי פיצויים,‬ ‫לא חמישה וגם לא שישה.‬
‫מה שכן מקובל עלינו‬
‫זה אם תעסיקו את מר קרדוסו בתור יועץ‬
‫במשך כל התקופה של שיפוץ הבניין,‬
‫שאני מנחש שתימשך, בוא נגיד, שנתיים.‬
‫לא, האדריכל אמר לי שישה חודשים.‬
‫בסדר. אז בוא נגיד שלוש שנים.‬
‫כשנגיע לשלב ההוא, נמשיך במשא ומתן.‬
‫אין לי מושג מי הבנאדם הזה.‬
‫זה נכון.‬
‫מר קרדוסו מכיר יותר את וייסמן ורוקטגליאטה,‬
‫שהם השותפים היותר נחמדים במשרד.‬
‫אבל במקרה הזה, כולם החליטו‬ ‫שעדיף לשלוח את "נחש הבואה",‬
‫כינוי החיבה שלי במשרד.‬
‫מר ריפקין.‬ ‫-אני מקשיב.‬
‫מעולם לא שמעתי על הארגון שלך.‬
‫"לא עוד".‬ ‫-כן.‬
‫בניין עם חזית ענקית.‬
‫לא ראיתי את זה.‬
‫כן ראיתי את עורך הדין של איגוד השוערים.‬
‫הוא יודע שאתה רוצה לפטר את מר קרדוסו?‬
‫עוד לא.‬
‫ואתה יודע שאתה צריך להשיג ארבעה בעלי דירות‬
‫שיעידו נגדו?‬
‫תמצא אותם, מננדס רוברטס.‬
‫ארבעה בני אדם שמוכנים‬ ‫לקחת על עצמם את האחריות הציבורית‬
‫לסלק אדם זקן מביתו ומעבודתו מזה 52 שנה,‬
‫אדם שזכה לתואר מפקח השנה‬
‫מטעם מכון "די טלה" ב-1978.‬
‫אקטיביסט שנלחם למען זכויות האדם כל חייו.‬
‫פועל ששבר את הגב‬ ‫כדי לגדל שלושה ילדים ושמונה נכדים.‬
‫רגע. תקשיב.‬
‫לא, קרדוסו, לא.‬
‫מספיק עם הצניעות הכוזבת.‬
‫אתה גיבור‬
‫ואנשים צריכים לדעת את זה.‬
‫אבל אני חייב להזהיר אותך,‬
‫כי כשמזהירים מראש, אין זו בגידה,‬
‫ואני אדם בעל ערכים‬ ‫אפילו מול גברים נטולי ערכים.‬
‫במהלך כל המשפט,‬ ‫ואני חושש שהוא יהיה ארוך מאוד,‬
‫לא תוכלו לשפץ את הבניין.‬
‫תשכחו מגינות החורף שלכם,‬ ‫מהחדר הרב-תכליתי שלכם, מהמרפסת…‬
‫ערך הנכס שלכם יצנח, ולעולם לא יעלה שוב.‬
‫הזמן, ידידי, יהיה האויב שלך מעכשיו.‬
‫לכן, אני מפציר בך‬ ‫לשקול את ההוצאות המשפטיות,‬
‫בין שתנצח או תפסיד,‬
‫ולהשוות את הזמן, את המחיר,‬ ‫ואת הבוז החברתי שתספגו‬
‫לסכום הקטן עד כדי גיחוך‬ ‫שיידרש כדי להשאיר את מר קרדוסו.‬
‫אני אומר לך את זה למענך. כי מה אכפת לי?‬
‫זהו.‬
‫מר ריפקין.‬ ‫-אני מקשיב.‬
‫שמעתי על הזכות לבוררות.‬
‫אבל לא ידעתי שאנטוניו רוצה להשתתף…‬
‫ברור שהוא רוצה. אין לך מושג כמה הוא רוצה.‬
‫ובארגון "לא עוד" משתוקקים לכך.‬ ‫הם ישתמשו בזה כמקרה מבחן.‬
‫מה?‬ ‫-זה יהיה מושלם בשבילם.‬
‫מה הקשר שלי לזה?‬ ‫-סליחה?‬
‫רמסת כל זכות אדם אפשרית.‬
‫זקנה, נכות, אפליה גזעית.‬
‫אפליה גזעית? על מה אתה מדבר?‬
‫האיש הזה הוא צאצא‬ ‫של בני שבט הקומצ'ינגונים.‬
‫תראה את תויי הפנים שלו.‬
‫הוא יליד, אתה מבין?‬
‫תקשיב לי. קרדוסו נתקל בקירות.‬ ‫הוא בן 80 בקלות.‬
‫מה קל בהיות אדם בן 80? אתה רואה? אתה בור.‬
‫אתה לא יכול להאשים אותי באחריות לכך.‬
‫בוא נדבר מחר, במחאה ב…‬
‫מה זה היה? באוניברסיטה.‬
‫הם אוהבים לצאת במחאה.‬
‫השם מננדס רוברטס יהפוך לפועל גנאי.‬
‫מננדס רוברטס יהיה שם נרדף‬
‫לרדיפת זקנים, נכים, ילידים ועיוורים.‬
‫תקשיב לי, בבקשה.‬
‫אני מקשיב.‬
‫העניין הזה יצא משליטה.‬
‫אתה לא יכול להאשים אותי.‬ ‫אני רק מייצג את הוועד.‬
‫אבל הסכמת להיות הנציג שלהם.‬
‫כי אתה אחד מהם.‬
‫אתה משלם הון כדי לקנות דברים ישנים.‬
‫רהיטים ישנים, מכוניות ישנות, ציורים ישנים.‬
‫הכול ישן, חוץ מזקנים.‬
‫כי אי אפשר להשתמש בהם כקישוט.‬
‫הם מדברים יותר מדי.‬
‫אפילו אם הם שותקים, הם מדברים יותר מדי.‬
‫הם מייצגים את פניו של העתיד,‬ ‫וזה מפחיד אותך.‬
‫אתה לא מבין, אדוני המלומד,‬
‫שגם אתה תזדקן יום אחד?‬
‫הבעיה היא לא שהחיים קצרים.‬
‫הבעיה היא שהם ארוכים מאוד.‬
‫ואם אתה מפחד עכשיו ומבלה את כל זמנך בריצה,‬
‫תדמיין איך תרגיש אחר כך,‬ ‫כשהרגליים שלך ידשדשו.‬
‫כמובן, אתה רוצה שקרדוסו יהיה נחמד,‬
‫שישאר בשקט וילך למלון הקטן.‬
‫אבל הוא לא יעשה את זה,‬
‫כי אני לא אתן לו.‬
‫כי אולי אפשר לקרוא למישהו‬ ‫איטי, עיוור או טיפש,‬
‫אבל לכנות אותו מיותר‬
‫זה דבר בלתי נסלח.‬
‫מר ריפקין.‬ ‫-אני מקשיב.‬
‫אני ממש אסיר תודה לך‬ ‫ששיתפת את המחשבות האלה איתי, ו…‬
‫בוא לא נדבר יותר, אלא אם כן זה מול שופט.‬
‫מה אתה אומר, קרדוסו?‬
‫שנתקוף? אה?‬
‫אני חושב שעדיף שלא נתקוף.‬
‫מה, קרדוסו? מה עם המאבק למען הצדק?‬
‫אתה אומר שאתה מעדיף עבודה‬ ‫על פני מאבק למען מטרה?‬
‫בדיוק. אני מעדיף את העבודה, ולעזאזל המטרה.‬
‫מר מננדס רוברטס,‬
‫הלקוח שלי הורה לי‬ ‫להאריך את הפתיל הקצר שלי.‬
‫אבל הפצצה עדיין שם.‬
‫קדימה.‬
‫תעשה אירובי עד לבניין שלך‬
‫ותזמן את הוועד.‬
‫אל תפתה או תשכנע. תתקשר.‬
‫קרדוסו נשאר.‬
‫בתור מדריך, בתור יועץ רוחני,‬ ‫או בתור מפקח אמריטוס.‬
‫מה שתרצה.‬
‫אבל תזכור שזה ההסכם בינינו.‬
‫אל תדבר עם האיגוד או עם ההנהלה החדשה.‬
‫כי אם ב"לא עוד" יגלו את זה,‬
‫הלך עלינו.‬
‫תראה, כשתפתור את העניין,‬
‫תתקשר למספר הזה,‬ ‫ותבקש את עורכת הדין קלרה כהן.‬
‫תגיד לה ליצור קשר עם "אבא".‬
‫הוא אחד מראשי "לא עוד".‬
‫ותבקש ממנה לספר לו שעניין קרדוסו הוסדר.‬
‫ומרגע זה והלאה‬
‫ה"אבא" שסיפרתי לך עליו יטפל בזה.‬
‫הבנתי.‬
‫"גוריטי נדל"ן"?‬
‫כן. זו קבוצת הייעוץ של "לא עוד".‬
‫הם מנהלים משא ומתן עם בניינים‬ ‫וכל הדברים האלה.‬
‫קדימה. מהר. יש הרבה עבודה.‬
‫בסדר.‬
‫מר ריפקין.‬ ‫-אני מקשיב.‬
‫אנטוניו…‬
‫אני רוצה שתדע שאלה נושאים חשובים בשבילי.‬
‫בשביל כולם. לילה טוב.‬ ‫-הנושאים האלה מעסיקים אותי, אתה יודע?‬
‫זה היה סיעור מוחות נהדר,‬ ‫זה גרם לי לשקול מחדש את פער הדורות…‬
‫עוד מילה אחת‬ ‫ואני אדווח עליך בעוון פשע כנגד השפה.‬
‫אני מודה שלפעמים אני מתקשה להסביר את עצמי.‬
‫גם קשה לך לעזוב.‬
‫מובן. ביי.‬ ‫-לך.‬
‫לילה טוב, קרדוסו.‬ ‫-רוץ מהר!‬
‫קדימה. טוב מאוד.‬
‫על לא דבר, קרדוסו.‬
‫יקרעו לי את התחת.‬
‫מה?‬ ‫-אני אלך לכלא, למען השם.‬
‫בגיל 85, יאנסו אותי בתא בכלא.‬
‫רק זה היה חסר לי.‬ ‫-אבל עדיין יש לך עבודה, נכון?‬
‫למה אתה לא מחבק אותי?‬
‫התמודדתי עם זה בצורה מושלמת.‬
‫עמדתי לקבל משכורת של ארבעה חודשים.‬
‫עכשיו לא אקבל אגורה שחוקה.‬
‫מה עשיתי לך?‬
‫מה עשיתי לך, ריפקין, שזה מגיע לי?‬
‫לא קוראים לי ריפקין.‬ ‫ריפקין הוא השם הבדוי שלי כעו"ד.‬
‫אז מי אתה לעזאזל אם אתה לא ריפקין,‬ ‫לא מובוטו ולא רפפורט?‬
‫מי אתה, לעזאזל?‬ ‫-הרגע הייתי קלרה למליך.‬
‫בחורה. בדיוק מה שהייתי צריך.‬
‫משתמשים בשם הנכון בהתאם לאירוע.‬
‫אוי, הזוהר נעלם.‬
‫הבחורה הלכה.‬
‫מי זה?‬
‫זה אף אחד.‬ ‫-זה הילד שלנו, נכון?‬
‫לא הילד "שלנו", לא.‬
‫הילד שלי, בסדר?‬
‫אני צריך לדבר איתו על משהו.‬ ‫-לא, לא. אתה לא מדבר איתו.‬
‫תקשיב טוב, אתה לא מתעסק עם הבחור הזה.‬
‫הוא יהרוג אותך, ואז הוא יבוא להרוג אותי.‬
‫אז תשתוק, ואל תגיד מילה.‬
‫פשוט תישאר כאן.‬ ‫-בסדר.‬
‫נתראה מחר.‬
‫בוא נלך, רודריגו.‬
‫מי הזקן הזה?‬
‫לא יודע, לא מכיר אותו.‬ ‫-קדימה.‬
‫איפה אתה גר, זקן?‬
‫קודם כול, אני אספר לך איפה אני עובד.‬
‫בתחנה מספר 19.‬
‫המפכ"ל מננדס רוברטס. מחלק סמים.‬
‫באמת? שאלתי אותך איפה אתה גר.‬
‫כאן בסביבה, פחות או יותר.‬ ‫-באמת? אז אני אלווה אותך.‬
‫לא, אין צורך.‬ ‫-בחייך, זקן. זה רק 1,000 פסו.‬
‫לא, ילד. אני לא צריך את זה. תודה.‬
‫אתה לא צריך את זה?‬ ‫-לא.‬
‫אז עכשיו זה עלה ל-2,000 פסו.‬
‫איזה צירוף מקרים.‬
‫רק הבוקר ראיתי בחור‬ ‫עם ארבעה או חמישה כלבים קטנים‬
‫כולם יחד ברצועה.‬
‫אני אעשה אותו דבר.‬
‫אני אקשור אותך, ביחד עם המניאק הזקן הזה,‬ ‫ושניכם תשלמו לי 2,000 פסו, הבנת?‬
‫לא, היה לנו סידור אחר.‬
‫אינפלציה, ככה זה.‬
‫קדימה, זקן. זוז, אין לי את כל היום.‬
‫וגם אתה, קדימה! תזיז את התחת.‬ ‫-בסדר, בוא נלך.‬
‫הטיפוס הזה חירש?‬ ‫-הוא בא.‬
‫תזיז את התחת.‬ ‫-עצור!‬
‫אני אף פעם לא מתווכח עם אדם כועס.‬
‫למדתי את זה ברחובות לפני 70 שנה.‬
‫בדיוק הגעתי הנה, ואפילו לא דיברתי ספרדית.‬
‫כל אחד מאיתנו היה בתפריט של מישהו.‬
‫הבעיה היא שאצלנו בחרת במנה הלא נכונה.‬
‫עם אנטוניו ואיתי, אתה אוכל את עצמך.‬
‫גם אנחנו גרים ברחוב.‬
‫גם אנחנו מסתכלים למוות בעיניים כל יום,‬
‫בדיוק כמוך, רודריגו.‬
‫אתה כועס, ואתה צודק.‬
‫גם אני רותח.‬
‫אבל הבעיה היא למעלה.‬
‫באלה שמושכים בחוטים.‬
‫כי אתה, אני ואנטוניו יש לנו את אותו האויב,‬
‫ואנחנו צריכים להישאר יחד ולשלב כוחות.‬
‫תלחץ לי את היד!‬
‫יופי.‬
‫5,000 פסו. שמעת אותי?‬ ‫-אאוץ'.‬
‫מראש, או שאהרוג אותך, חתיכת חרא זקן.‬
‫לא, אני לא יכול.‬ ‫-אתה יכול.‬
‫תן לי את כל הכסף שלך.‬ ‫-לא.‬
‫לא, יש לי 40,000 פסו.‬
‫אשמח לחלוק אותם איתך, אבל לא ככה.‬
‫לא ככה?‬
‫כן, ככה. תן לי את 40,000 הפסו‬ ‫או שאדקור אותך כאן ועכשיו.‬
‫תחשוב על זה, אדוני.‬ ‫-אל תתערב!‬
‫לא.‬ ‫-אל תתערב! תישאר שם.‬
‫תישאר שם או שאדקור אותך מיליון פעם. שמעת?‬
‫ואתה, זקן, תן לי את 40,000 הפסו שלך עכשיו.‬
‫תן לי את הכסף שלך או שאהרוג אותך.‬ ‫-לא. הנה.‬
‫מה נסגר איתך, זקן?‬
‫בן זונה!‬ ‫-קבל את זה!‬
‫מה עכשיו?‬
‫מה אתה עושה? אתה רוצה למות?‬
‫לא, רודריגו!‬
‫תסביר לו איך העניינים מתנהלים כאן.‬
‫זו אשמתך, זקן.‬
‫אדוני.‬
‫אדוני, קום.‬
‫בחייך.‬
‫אל תתבדח.‬
‫קום, בבקשה.‬
‫הצילו!‬
‫תעזרו לי! בבקשה!‬
‫שמישהו יעזור לי, בבקשה!‬
‫כאן!‬
‫קום, אדוני.‬
‫הצילו, בבקשה!‬
‫כאן! בבקשה, תעזרו לי!‬
‫מישהו…‬
‫תעזרו לי, בבקשה!‬
‫נו? אז מה חשבת?‬
‫הילד הזה ממש פחד, נכון?‬
‫כן, אדוני, הפרחח הזה לא יציק לנו יותר.‬
‫בום, הכיתי אותו עם המקל שלי! בום, עוד מכה!‬
‫הוא חטף די והותר.‬
‫תגיד לי משהו, רוקי בלבואה.‬
‫אתה מתכוון להישאר כאן?‬
‫כי אם אתה נשאר כאן,‬
‫בלי להעליב, אבל אני מסתלק מכאן.‬
‫ידעתי שתדאג לשלומי.‬
‫זה כלום, רק נקע קל.‬
‫אני יודע איך ליפול.‬
‫ולדעת איך ליפול זה חצי ניצחון.‬
‫גם הרופאים במיון אהבו אותי.‬
‫הם התייחסו אליי כמעט כמו אל בן אדם‬
‫ונתתי להם את 40,000 הפסו בתור טיפ.‬
‫נשארתי בלי הכסף בכל מקרה,‬
‫אבל שמרתי על העקרונות שלי.‬
‫או שאתה עוזב או שאני עוזב.‬
‫הילד הזה לא יחזור, אנטוניו.‬
‫הוא מחפש כסף קל.‬
‫הוא לא רוצה צרות.‬ ‫-ובכן…‬
‫ואם הוא יחזור, אני אסביר לו, בתור חבר,‬
‫שאנחנו באותה מלכודת.‬
‫טוב, מאחר שאתם מסתדרים כל כך טוב,‬ ‫אניח לכם לדבר על זה.‬
‫רגע. אל תלך.‬
‫חברות כמו שלנו היא דבר נדיר.‬
‫אנחנו חייבים לשמור עליה. הבנת?‬ ‫-איזו חברות?‬
‫מעולם לא הייתה בינינו חברות.‬
‫למה לא?‬ ‫-אני אפילו לא יודע איך קוראים לך.‬
‫אבל עזרת לחבר שנפל.‬
‫הייתי עושה את זה גם לכלב פצוע.‬
‫באמת?‬ ‫-תרשה לי להגיד לך משהו.‬
‫כשראיתי אותך שוכב שם, כמעט מת,‬
‫אמרתי לעצמי,‬ ‫"אנטוניו, זה לעולם לא יקרה לך".‬
‫היי, תראה!‬
‫תראה את זה.‬ ‫-אוי!‬
‫הילד הזה השאיר את הסכין מאחור.‬
‫אתה קולט את זה?‬ ‫-כן.‬
‫והוא בטח יבוא לחפש אותו.‬
‫ואני אתן לו אותו.‬
‫זה משא ומתן. ככה משכנעים אנשים.‬
‫ואני אעשה את זה הרחק ממך,‬
‫כדי שהוא יבין שאתה ואני, אין בינינו קשר.‬
‫הקוזאק מאבד את חרבו, ואתה מחזיר לו אותה.‬
‫לדעת איך לסגת, זה החצי השני של הניצחון.‬
‫אתה תמשיך ליפול, ואני אמשיך לסגת.‬
‫בוא נראה מי יסיים את המשחק‬ ‫עם פחות עצמות שבורות.‬
‫אתה לא יכול לשלם לילד הזה‬ ‫עבור זכותך להתקיים, קרדוסו.‬
‫החנות סגורה למנוחת צהריים.‬ ‫תחזור בחמש, אדוני.‬
‫זהו זה, לך לישון.‬
‫תן לכל העולם את מה שהוא רוצה, כמו תמיד.‬
‫אבא!‬
‫מה?‬ ‫-אבא!‬
‫אלוהים.‬ ‫-מה קרה לך?‬
‫שום דבר.‬ ‫-מה? אתה בסדר?‬
‫כן, הכול בסדר.‬
‫אל תדאגי.‬
‫אבל אני…‬ ‫-זה רק נקע.‬
‫קרה משהו לירך שלך?‬
‫לא, זה רק נקע.‬
‫ומה עם המצח שלך?‬
‫זה?‬ ‫-זה, כן.‬
‫זו רק שריטה קטנה.‬ ‫-שריטה קטנה?‬
‫שוב הלכת מכות?‬ ‫-בלי מכות. אני אף פעם לא הולך מכות.‬
‫אה, באמת?‬
‫מה קרה בחודש שעבר כשהרבצת לקצב?‬
‫לא הרבצתי לקצב.‬
‫הרבצתי לבשר.‬
‫במחירים האלה, הוא ממש התחנן לזה.‬
‫אבל זה לא חוקי.‬ ‫זרקת דברים לכל עבר, עשית בלגן.‬
‫את מתכוונת להפליל אדם שיוצא במחאה חברתית?‬
‫לא, אתה הפושע כאן.‬ ‫אתה לא יכול לעשות את זה.‬
‫שב, אבא. בוא נדבר.‬ ‫אתה מוכן לספר לי מה קרה?‬
‫שום דבר.‬ ‫-אל תגיד את זה.‬
‫ספר לי.‬ ‫-שום דבר. ילד מבולבל ומדוכא.‬
‫עוד קורבן של החברה המעוותת.‬
‫זה הכול.‬ ‫-גנב?‬
‫לא. מה?‬
‫הלכת מכות עם גנב?‬
‫לא הלכתי מכות. שוחחנו.‬
‫אני לא מאמינה.‬ ‫-והגענו למבוי סתום.‬
‫אני לא רוצה לשמוע יותר.‬ ‫זו אשמתי שהשארתי אותך לבד.‬
‫עליי להשגיח עליך. אסור לי להשאיר אותך‬ ‫מחוץ לטווח הראייה שלי, אבא.‬
‫תראה מה אתה עושה.‬ ‫-תפסיקי, את מפחידה אותי.‬
‫אני מפחידה אותך?‬
‫נפלא ונהדר. זו אני שחיה בפחד.‬
‫כל פעם שהטלפון מצלצל, אני קופצת בבהלה.‬
‫או שזו המשטרה. או שזה מבית החולים.‬ ‫אבא, מה עובר עליך?‬
‫היית בסדר גמור לפני חודש.‬
‫אבל הבוקר התקשר אליי בחור.‬ ‫האיש הזה התקשר…‬
‫מננדס רוברטס.‬
‫הוא התקשר אלייך?‬ ‫-כן.‬
‫מה הוא אמר?‬
‫"תמסרי לארגון 'לא עוד'‬ ‫שעניין קרדוסו הוסדר."‬
‫מדהים!‬
‫"בבקשה תעבירי את המסר הזה לעו"ד ריפקין."‬
‫אני מנחשת שאתה העו"ד ריפקין.‬
‫הייתי אתמול, לפחות.‬
‫ומי תהיה מחר, אבא?‬
‫תראה, אבא.‬
‫באתי הנה היום כדי להגיד לך‬
‫שזאת הפעם האחרונה שאני מחפה עליך.‬
‫לא הלשנת עליי, נכון?‬
‫לא, לא הלשנתי עליך. אבל זהו, עד כאן.‬
‫רק השנה הייתי דסק החדשות של "טלפה",‬
‫משרד מחוז 24 (שלא קיים),‬
‫המכון הלאומי ע"ש סן מרטין,‬
‫משרד נציב תלונות הציבור, וארגון "לא עוד".‬
‫"לא עוד" זה שם נהדר, נכון?‬
‫לא, לא עוד! מספיק עם זה. תראה אותך.‬
‫הבת שלי כבר שכחה מהו עיקרון מוסרי.‬
‫עיקרון?‬
‫איזה עיקרון? אין כאן עקרונות. זו הונאה.‬
‫זו הונאה אישית יומיומית.‬
‫זהו שלטון אימה של איש אחד. ואני זו שמפחדת.‬
‫לפני שלושה שבועות, הגעתי למשרד שלי‬
‫ונאמר לי שקצין משטרה התקשר‬
‫כדי לבדוק אם אני עדיין מתנהגת יפה.‬
‫היה לי חשוב שתחווי ממקור ראשון‬
‫איך מרגיש אדם נרדף שעוקבים אחריו.‬
‫נרדף?‬
‫את מפחידה אותי, גברת כהן.‬
‫אני מפחד ממה שאת עלולה לעשות לי‬ ‫בשם מה שאת קוראת לו אהבה.‬
‫אני מפחד מהחקירות שלך.‬ ‫פגישות עינויים, למען האמת.‬
‫אילו חקירות, אבא?‬
‫השאלות שאת שואלת אותי‬ ‫כדי לבדוק אם אני סנילי.‬
‫"מה עשית אתמול, אבא?"‬
‫"מה אכלת היום לארוחת צהריים, אבא?"‬
‫תשובה שגויה אחת, ותביאי לי אחות מטפלת.‬
‫שתי תשובות שגויות, ותשלחי אותי לבית אבות.‬
‫הפחד הכי גדול שלי הוא שיום אחד‬ ‫אתעורר מטומטם ותכניסי אותי לבית אבות.‬
‫או גרוע מכך, תביאי אותי לגור איתך.‬
‫גלות בסיביר, בדמות מגורים בפרבר לה הורקטה.‬
‫תראי, יש מעט מאוד דברים שמפחידים אותי.‬
‫טוב… רק אחד, למען האמת.‬
‫את!‬
‫כשתבואי לבית שלי, לא אענה לצלצול הפעמון.‬
‫בבקשה תפסיקי לעקוב אחריי.‬
‫אין מספיק פארקים בבואנוס איירס‬ ‫כדי להסתתר ממך.‬
‫אבא'לה!‬
‫אל תקראי לי אבא'לה.‬
‫אני "אבא", כמו תמיד.‬
‫אתה מעדיף שאקרא לך ד"ר אנגלס?‬
‫באמת חשבת שלא עליתי על זה?‬
‫ד"ר אנגלס, הפסיכואנליטיקאי.‬
‫ד"ר פדריקו אנגלס, מהמכון הפרוידיאני.‬
‫בחייך!‬
‫אז למה ענית למכתבים?‬
‫כי בלתי אפשרי לנהל איתך שיחה נורמלית.‬
‫זו נראתה לי הדרך הטובה ביותר שתקשיב.‬
‫אני כותבת לד"ר אנגלס‬ ‫ואומרת לו מה אני חושבת.‬
‫זה היה מתוחכם מצידך.‬ ‫-תודה.‬
‫לפחות את עדיין חכמה.‬
‫אולי איבדת את התשוקה שלך,‬ ‫את האידיאלים שלך…‬
‫מספיק, אבא.‬
‫אני זוכר כאילו זה היה אתמול,‬ ‫כשעוד חשבת שהעולם לא שייך לכל המרבה במחיר.‬
‫לא היום, אבא. די עם הנזיפות.‬
‫זה היה, כמובן לפני "גוריטי נדל"ן".‬
‫לפני שהחלפת את מרקס ולנין בדולצ'ה וגבאנה.‬
‫לפחות תמציא בדיחה חדשה, בסדר?‬
‫מלכת ניהול הבניינים.‬
‫עם מגפיים של 300 דולר.‬
‫בוגדת בשם שלך.‬
‫שם מחורבן.‬
‫קלרה זה לא שם מחורבן.‬
‫קלרה למליך. היא הייתה אשת עקרונות.‬
‫ואני מעולם לא, נכון?‬
‫קלרה למליך שמרה על האידיאלים שלה.‬
‫הנה זה מגיע.‬
‫נובמבר, 1948.‬
‫"הייתי רק בן תשע."‬
‫הייתי רק בן תשע.‬
‫מעולם לא התאספו כל כך הרבה אנשים.‬
‫אלפי יצרני חולצות.‬ ‫-"ואני מאחור…"‬
‫ואני מאחור עם אבא שלי.‬
‫הוא מרים אותי על הכתפיים שלו‬ ‫כדי שאוכל לראות.‬
‫התכנסה אספה כללית.‬
‫הדובר הראשון היה גומפרס,‬ ‫ואחר כך מונסראט בנגוריאה,‬
‫פלסיוס ובנבנוטו.‬
‫כולם נשאו נאומים מעולים.‬
‫הם דיברו על מנהלים‬ ‫שמעריכים רכוש יותר מחיים,‬
‫ורווחים יותר מאנשים.‬
‫נאומים יפים, מילים יפות.‬
‫אבל האסיפה עדיין הייתה קצת קרה.‬
‫"עד שפתאום…"‬
‫עד שפתאום, ממש לידי,‬
‫בחורה רזה, נערה, קמה,‬
‫ורצה לבמה.‬
‫והיא ללא פחד,‬ ‫עולה בין כל הגדולים והמפורסמים,‬
‫ומתחילה לצעוק ביידיש למאות אנשים.‬
‫ומעט מאוד אנשים מבינים יידיש,‬ ‫כפי שאת יכולה לתאר לעצמך,‬
‫אבל היה לה הכוח‬ ‫לגרום לכולם להבין את דבריה.‬
‫הבחורה הזאת הייתה קלרה למליך.‬
‫"אני פועלת,‬
‫"עוד אחת מאלו שסובלים‬ ‫מתנאי עבודה בלתי אנושיים.‬
‫"נמאס לי ממילים יפות‬
‫"שלא מעניקות לנו חום,‬ ‫לא מפחיתות את הרעב שלנו,‬
‫"ולא מרגיעות את זעמנו.‬
‫"אני קוראת לפתוח בשביתה כללית לאלתר."‬
‫השתרר רגע של שקט מוחלט.‬
‫ואז השאגה הזאת מתפרצת מתוך הקהל,‬
‫רגליים רוקעות בקרקע…‬
‫הנציג מבקש אישור.‬
‫ואלפי האנשים שואגים, "כן!"‬
‫פה אחד.‬
‫"אתם בטוחים?‬
‫"אתם מוכנים להקריב את חייכם למען זה?"‬
‫שלושת אלפים ידיים מורמות.‬
‫ואבא שלי שהחזיק אותי, אומר לי‬
‫"הרם את ידך, בני. הרם יד, כי אני נשבע."‬
‫והיד הקטנה שלי עולה למעלה.‬
‫והלב שלי בן התשע פועם כמו תוף,‬
‫בזמן שאבא שלי ואלפי אחרים נשבעו.‬
‫"אם אבגוד במטרה שאליה אני מצטרף עכשיו,‬
‫"מי ייתן והיד הזאת‬ ‫תיבש על הזרוע שאוחזת בה."‬
‫"והנציג…"‬ ‫-והנציג צועק…‬
‫"הריני מכריז בזאת על שביתה כללית!"‬ ‫-"הריני מכריז בזאת על שביתה כללית!"‬
‫"ואז כולם…"‬ ‫-ואז כולם מריעים, קלרה!‬
‫שנים אחר כך נולדת את‬
‫בצרחה כל כך חזקה.‬
‫ואמרתי לאימא שלך,‬
‫"אסתר, זו העוצמה של קלרה למליך."‬
‫"כך נקרא לה."‬ ‫-"כך נקרא לה!"‬
‫-"זו התשוקה שנולדת איתה!"‬ ‫-זו התשוקה שנולדת איתה!‬
‫ילדה מתוקה שלי.‬
‫בואי נשב כאן.‬ ‫-זה יפה מאוד, אבא.‬
‫כן.‬
‫עכשיו, כעבור 60 שנה,‬
‫אני מבין שהיא ילדה את הק.ג.ב.‬
‫לך לעזאזל, אבא!‬
‫אם את נשבעת שלא תעקבי אחריי, לשם אלך.‬
‫אבא, קלרה זה לא רק שם בשבילי.‬
‫קלרה, מבחינתי, זו קללה.‬
‫כולם בבית הספר, כשמלאו להם עשר,‬
‫קיבלו, אני לא יודעת, אופניים.‬
‫אתה נתת לי עותק של "הקפיטל".‬
‫הייתי בת עשר, אבא.‬
‫אתה זוכר את פטריסיה? זאת עם הפוני?‬
‫ברור שאני זוכר.‬
‫החברה היחידה שהייתה לי.‬
‫יום אחד אמרה לי שהיא מאמינה באלוהים.‬
‫הייתי מבולבלת לגמרי.‬
‫"אבא, פטריסיה אמרה לי שהיא מאמינה באלוהים.‬ ‫מה להגיד לה?"‬
‫"תגידי לה שזה יעבור לה."‬
‫וזה מה שאמרתי לה, והיא סיפרה לאימא שלה.‬ ‫אימא שלה סיפרה לאבא שלה. והוא סיפר לכולם.‬
‫למחרת, אף ילד בכל הרחוב‬
‫לא רצה לשחק איתי.‬
‫הייתי לבד.‬
‫כל הילדות שלי הייתי לבד.‬
‫איזה חוסר צדק.‬
‫את האמנת בדברים שלך, ואני הערצתי אותך.‬
‫עזבת את המפלגה. כיבדתי את זה.‬
‫מחית למען זכויות האדם,‬ ‫למען ריבונות איי מאלווינס, למען הדמוקרטיה.‬
‫את מחית, וזה היה הקול שלך,‬ ‫לא שלי או של כל אחד אחר.‬
‫רצית לשנות את העולם ואהבת את זה.‬
‫כן, אהבתי את זה.‬
‫אבל השתנית.‬ ‫-אבא, כולנו משתנים.‬
‫מה שלא משתנה זה העולם.‬
‫מה קרה לך?‬ ‫-מה קרה לי?‬
‫אבא, התחתנתי,‬ ‫נולדו לי שני ילדים, חייתי את חיי.‬
‫אני נלחמת בקרבות שבהם אוכל לנצח.‬ ‫אני חכמה יותר מקודם. זה מה שקרה.‬
‫ועכשיו כל הילדים ברחוב רוצים לשחק איתך.‬
‫התחתנת עם ריקי, המנתח המחייך.‬
‫בזכות מחירים מופקעים וטיפול בעשירים,‬
‫הוא קנה בית בלה הורקטה.‬
‫שם, הילדים שלך מאמינים‬ ‫בטלוויזיה של נטפליקס.‬
‫והילדים האחרים משחקים איתם.‬
‫זו האוטופיה החדשה.‬
‫כולם משחקים עם כולם.‬
‫אני לא.‬ ‫-אני הולכת.‬
‫אני שומר על האויבים שלי, אני מזין אותם.‬
‫אני לא שוכח אותם.‬ ‫-ומה אתה עושה?‬
‫אתה יוצא במחאה באטליז.‬
‫אלוהים, הכול כל כך קל בשבילך,‬ ‫בחיי שאני מקנאה בך.‬
‫אתה יודע באיזה צד אתה.‬ ‫אבל למה אתה נלחם במלחמות ישנות?‬
‫המהפכה שלך כבר לא קיימת. זה ישן. זה נגמר.‬
‫ראית לאחרונה את האנשים,‬ ‫את ההמונים שאתה כל כך אוהב?‬
‫הם לא שמים קצוץ.‬
‫ואין לי זמן למהפכה שלך.‬
‫אני ממש עסוקה, אבא.‬ ‫אני חייבת לנסוע לעבודה.‬
‫אני נותנת כשאני מקבלת משהו בתמורה.‬ ‫אתה מבין?‬
‫טעיתי.‬
‫את אפילו כבר לא חכמה.‬
‫אני יודע שהמצב לא השתנה.‬
‫את חושבת שאני אידיוט?‬
‫אז על אחת כמה וכמה.‬
‫התגובה היחידה לשערורייה‬ ‫נותרה לחולל שערורייה, הבנת?‬
‫לחולל שערורייה!‬
‫אני לא יכולה לסבול את זה יותר, אבא. די.‬
‫שלום, רפפורט.‬
‫מספיק, אבא.‬
‫שלום, רפפורט.‬
‫אני לא רוצה לשחק.‬
‫בחייך, אהבת את זה כשהיית ילדה.‬
‫אבל עכשיו אני כבר לא זוכרת את זה.‬
‫רפפורט, מה שלום המשפחה?‬
‫אני לא רפפורט.‬
‫איך חנות הנעליים?‬
‫אני לא רפפורט.‬
‫היי, רפפורט. מה שלומך?‬
‫אני לא רפפורט. ואל תטפח לי על השכם.‬
‫ומי את חושבת שאת,‬
‫שתגידי לי איך אני צריך לברך את רפפורט?‬
‫את כועסת על אבא שלך.‬
‫בבקשה תסלחי לי.‬
‫סלח לי אתה, אבא.‬
‫אני חייבת לעשות משהו בקשר אליך.‬
‫לא, את לא חייבת לעשות כלום.‬
‫אני רוצה שתעזוב את השכונה הזאת.‬
‫אני רוצה שתפסיק לשוטט ברחובות,‬ ‫אני רוצה שתהיה מוגן ובטוח.‬
‫ואני די נחושה בעניין.‬
‫סליחה, יש לי דברים לעשות.‬ ‫-לאן אתה הולך, אבא?‬
‫אבא, תקשיב לי, בבקשה. בוא נשב כאן, בסדר?‬
‫אני רוצה לספר לך משהו שחשבתי עליו.‬
‫תקשיב לי.‬
‫תראה…‬
‫אתן לך שלוש אפשרויות, בסדר?‬ ‫ואתה צריך לבחור אחת מהן.‬
‫אפשרות אחת, תבוא לגור איתי.‬
‫יהיה לך חדר משלך, חדר רחצה צמוד…‬ ‫-נדחה.‬
‫אפשרות שנייה.‬
‫ריקי, המנתח המחייך,‬ ‫מצא מקום נחמד מאוד ליד הבית שלנו.‬
‫הבאתי את זה כדי שתוכל לראות. "בית לארצ'ס".‬
‫נדחה.‬
‫יש אפשרות שלישית.‬
‫לא זו שאני הכי מרוצה ממנה,‬
‫אבל אני מוכנה לנסות אותה במשך חודש‬ ‫כדי לראות איך זה הולך.‬
‫תישאר בבית שלך.‬
‫בסדר.‬ ‫-אבל אתה לא מסתתר ממני.‬
‫אתה מקבל את הביקורים שלי, לפחות פעם בשבוע,‬
‫ותפסיק לצאת לפארק.‬
‫אני מבקשת שלא תסתובב ברחובות, אבא.‬
‫בנוסף, תצטרך ללכת כל צהריים למקום הזה.‬
‫בדקתי אותו. מקום מקסים.‬
‫יגישו לך שם ארוחת צהריים‬ ‫ויש שם פעילויות אחר הצהריים.‬
‫זה המרכז לקשיש "אוספלטה".‬
‫איזה מרכז?‬
‫מרכז אוספלטה.‬
‫הם יתנו לך… תראה.‬
‫פעילויות. תקרא.‬
‫"בשעה 13:00,‬
‫"ד"ר אלפרדו מנטובאני יציג הדרכה אור-קולית‬
‫"על היגיינה וטיפול מונע בגיל מבוגר –‬
‫"'אנחנו אוהבים היגיינה'."‬
‫תראה…‬
‫"בשעה 14:00, 'אנחנו אוהבים מוזיקה' –‬ ‫מופע גיטרה גאוצ'ו."‬
‫זה נחמד.‬
‫"ובשעה 15:30,‬ ‫סדנת 'אנחנו אוהבים אומנות',‬
‫"בהנחייתה של גברת גרסיאלה ריימונדס."‬
‫טוב. אז מה היה לנו כאן.‬
‫יש לנו גלות בלה הורקטה,‬ ‫יש לנו אי השדים, ויש לנו גן לילדים זקנים.‬
‫נדחה, נדחה ונדחה.‬
‫ועכשיו, אם תסלחי לי, אני הולך.‬
‫נשיקה לאבא.‬
‫המון המון נשיקות. זהו, תודה.‬
‫אני מתכוונת לתבוע אותך, אבא.‬
‫הלכתי לעורך דין אחרי שהשתוללת באטליז.‬
‫אוכל להכריז על עצמי כאפוטרופוס שלך.‬
‫הוא אומר שיש מספיק ראיות‬
‫שמוכיחות שאתה לא מסוגל, פיזית ומנטלית,‬
‫להסתדר לבד.‬
‫היסטוריה שלמה של מתקפות, איומים,‬
‫והתחזות לאנשים אחרים.‬
‫אבא, אני רואה אותך כאן ככה עם ההליכון הזה.‬
‫אני רוצה להגן עליך.‬
‫אני מתחננת,‬
‫אל תאלץ אותי להתקשר לעורך דין.‬
‫אם תברח, אני אמצא אותך.‬
‫אני מוכנה שתשנא אותי, אם זה מה שצריך.‬
‫את מדברת ברצינות?‬
‫כן.‬
‫קלריטה, אני חייב לספר לך משהו.‬
‫כתבתי לך מכתב כדי שתקראי אחרי שאמות,‬
‫אבל אני חושב שעדיף שתדעי כבר עכשיו.‬
‫מה קורה? אתה מפחיד אותי.‬
‫אימא שלך ואני,‬
‫הייתה לנו חיבה גדולה זה לזה.‬
‫אני רוצה שתמיד תזכרי את זה.‬
‫ראש השנה, 1959.‬
‫חגגנו במועדון הפועלים הצעירים,‬
‫ובין כוסית סיידר אחת לשנייה,‬
‫דיברנו על חומרנות דיאלקטית,‬
‫דיברנו על ערך עודף,‬
‫ותמיד הצלחנו להתחיל עם איזו בחורה.‬
‫ופתאום, קיבלנו את החדשות מקובה.‬
‫פידל נכנס להוואנה.‬
‫המהפכה ניצחה.‬
‫היה דיון סוער‬ ‫על מה צריך לעשות, מה לא לעשות,‬
‫כאילו שיכולנו לעשות משהו‬ ‫מוויז'ה קרספו, כן?‬
‫אנשים התחילו להתווכח על אסטרטגיות.‬
‫כולם רבו, התווכחו.‬
‫ואז אני רואה אישה יושבת שם‬
‫עם דמעות על פניה ועל הרדיו.‬
‫זו הייתה אסתר, אימא שלך.‬
‫וליבי יצא אליה.‬
‫שנים לאחר מכן, נולדת את, בתי היקרה.‬
‫זה היה טוב, הכול היה מושלם.‬
‫עד חודש אוקטובר 1992.‬
‫ב-3 באוקטובר.‬
‫מה קרה אז?‬
‫התאהבתי.‬
‫התאהבתי, קלריטה,‬ ‫בפעם הראשונה והיחידה בחיי.‬
‫הלב שלי התפוצץ.‬
‫אבא, אני לא יודעת מה לומר.‬ ‫אבל תראה, אתה רק בן אדם.‬
‫היא הייתה בת 20 ואני הייתי בן 53.‬
‫מה?‬ ‫-כן.‬
‫איפה פגשת אותה?‬ ‫-בספריית AMIA.‬
‫אני יושב בשולחן המרכזי,‬
‫ואני רואה בחורה מקסימה, אנה גרימברג,‬
‫יושבת ולומדת.‬
‫היא מסתכלת ומחייכת אליי.‬
‫אני לא מסוגל להוציא מילה מפי.‬
‫היא חוזרת לספר שלה.‬
‫יש לה מראה כל כך עצוב.‬
‫רואים שהיא לבד.‬
‫היא קמה כדי ללכת.‬
‫אני צריך לדבר איתה.‬
‫האם יהיה לי אומץ?‬
‫ואני מדבר איתה.‬
‫אני מדבר איתה‬
‫והמילים זורמות בינינו במשך שעות,‬
‫וכעבור ימים, בדירתה הקטנה‬ ‫ברחוב פינוצ'ייטו.‬
‫זאת הייתה התקופה המאושרת בחיי.‬
‫היא אמרה לי שהצלתי אותה מהתאבדות.‬
‫הצלתי אותה בדיוק בזמן, קלריטה.‬
‫בדיוק בזמן.‬
‫הודות לי, היא לא מתה.‬
‫אבל אני נשוי לאסתר.‬
‫ואין מה לעשות.‬
‫היא עברה לישראל כדי להתחיל חיים חדשים.‬
‫שישה חודשים לאחר מכן, קיבלתי מכתב.‬
‫היה כתוב בו, "יש תינוק".‬
‫ילדה קטנה.‬
‫ואז, כל שנה או שנתיים,‬
‫מכתב נוסף, קצר.‬
‫ואז, שקט.‬
‫לא שמעתי ממנה יותר.‬
‫לפני שלושה חודשים,‬ ‫קיבלתי מברק משגרירות ישראל‬
‫שאומר שהסמל גרימברג יבוא לפגוש אותי‬
‫ביום שישי הבא בחמש אחר הצהריים.‬
‫ובשעה חמש בדיוק, הסמל גרימברג מגיע.‬
‫וזו אישה.‬
‫בכל אופן, הסמלת גרימברג‬
‫היא הבת שלי.‬
‫בת 32.‬
‫נראית בדיוק כמו אימא שלה. יפהפייה.‬
‫היא באה לבואנוס איירס במיוחד לפגוש אותי.‬
‫והיא לוקחת אותי לגור איתה.‬
‫לכן הייתי חייב לספר לך.‬
‫בחודש הבא, אנחנו נוסעים לישראל.‬
‫ושם אבלה את ימיי האחרונים.‬
‫אז זהו זה.‬
‫את לא צריכה לדאוג לשום דבר.‬
‫איך אני יכולה לא לדאוג, אבא?‬ ‫מה שאתה אומר לי זה…‬
‫גם לי זה לא קל, מתוקה.‬
‫אבל כפי שאת מתארת לעצמך,‬ ‫הייתי חייב לספר לך.‬
‫את מבינה?‬
‫כן?‬
‫אני רוצה לפגוש אותה.‬ ‫-כמובן.‬
‫היא אחותך.‬
‫מתי אוכל לפגוש אותה?‬ ‫-מחרתיים, ביום שישי.‬
‫לארוחת צהריים. עליי.‬
‫לא, תן לי לשלם על זה, אבא,‬ ‫כדי שנוכל ללכת למקום נחמד.‬
‫בסדר.‬
‫בסדר. ברכותיי.‬
‫סוף סוף קיבלת את מה שרצית, בת חיילת.‬
‫לא, שבי. לאן את הולכת, מתוקה?‬
‫אני מאחרת, אבא. המזחלת שלי בחנייה כפולה.‬ ‫סיביר רחוקה.‬
‫נתראה ביום שישי.‬ ‫-בואי, שבי רגע.‬
‫נתראה ביום שישי, אבא.‬
‫בואי הנה, קלריטה. חכה רגע, רפפורט.‬
‫הלו, רפפורט!‬
‫רפפורט, מה קרה לך?‬
‫פעם היית גבוה ובלונדיני.‬
‫ועכשיו…‬
‫רפפורט, רפפורט.‬
‫רפפורט.‬
‫המצאת הכול.‬
‫ברור.‬
‫איזה בן זונה ארור.‬
‫שיקרת לבת שלך.‬
‫עשיתי את זה כדי להציל חיים.‬
‫של עצמי.‬
‫איזה בן זונה, אלוהים.‬
‫הם רצו לשלוח אותי לבית אבות.‬
‫זה לא היה זמן להסס.‬
‫מעולם לא פגשתי בן זונה גדול יותר‬
‫בהיסטוריה של הבנים והזונות.‬
‫היית הולך כמו צאן לטבח למחנה ריכוז‬
‫ושיתלו אותך מעץ גבוה.‬
‫בחיים לא הייתי עושה את זה לבת שלי. אף פעם.‬
‫היא כבר לא הבת שלי. היא משתפת פעולה.‬
‫חוץ מזה, לא תתחמק מזה. מחרתיים, ביום שישי…‬
‫ביום שישי אהיה אי שם בקמו-קמו,‬ ‫או בהונג קונג.‬
‫קמו-קמו… תעשה לי טובה.‬
‫הרי לא תצליח להגיע ככה אפילו למרכז העיר.‬
‫אלך לאנשהו. למקום שבו לא ימצאו אותי.‬
‫באמת? ומה עם הבת שלך? היא תחשוב שאתה מת.‬
‫איזה מין גבר אתה?‬
‫לא אכפת לך מאף אחד, זקן שכמוך.‬
‫אשאיר לה מכתב. זהו זה.‬
‫אשלח לה מכתב‬ ‫כדי להסביר את הסיבות להתנהגות שלי.‬
‫זהו.‬
‫רודריגו?‬
‫לא, זה לא יכול להיות רודריגו.‬ ‫הוא יותר גדול ממנו.‬
‫איזה ציור מקסים, לאוריטה. זה נראה ממש ככה.‬
‫איך מצאת אותי?‬
‫יגעת ומצאת, תאמין. את חייבת לי משהו, נכון?‬
‫כן.‬
‫בבקשה.‬
‫רגע. את חייבת לי 500 אלף. זה אפילו לא 100.‬
‫היי.‬
‫היי, בוא הנה.‬
‫בוא הנה.‬
‫מה זה?‬ ‫-בוא הנה.‬
‫תן לי להסביר.‬ ‫-מה?‬
‫הפארק הזה מלא חלאות ונרקומנים?‬
‫לא הצלחתי להשיג את הכסף, אבל עוד אשיג.‬
‫כשהיית מתקשרת בשלוש לפנות בוקר כדי‬ ‫שאביא לך קוקאין, אמרתי לך פעם "לא יכול"?‬
‫לא.‬ ‫-אכזבתי אותך פעם?‬
‫לא, אני יודעת, אני מתנצלת.‬
‫לעזאזל! אנשים חסרי מוסר‬ ‫עולים לי על העצבים!‬
‫בואי הנה, ילדה.‬
‫בואי הנה!‬
‫עצרי, לעזאזל!‬
‫תהיי רגועה, לעזאזל.‬
‫את צריכה לקחת אותי ברצינות, לאוריטה.‬ ‫קחי אותי ברצינות.‬
‫אחרת לא אקבל את הכסף שלי בחזרה.‬
‫ואם לא אקבל את הכסף שלי,‬ ‫את לא תאריכי ימים, הבנת אותי?‬
‫מחר, בשעה שמונה, בגזיבו.‬ ‫-תן לי עוד זמן, בבקשה. אני לא יכולה…‬
‫בואי הנה.‬
‫היי, תקשיבי לי טוב.‬
‫לעולם אל תגידי "אני לא יכולה", לאוריטה.‬
‫את המנוע הקטן שיכול, בסדר?‬
‫לכי תבקשי מההורים שלך.‬
‫תמכרי משהו.‬
‫או שתעמדי בפינת הרחוב ותמכרי את עצמך.‬ ‫-לא.‬
‫אבל אני אקבל את הכסף שלי בחזרה.‬
‫מחר, בשעה שמונה, בגזיבו.‬ ‫-לא.‬
‫ושלא תעזי לברוח מהעיר, מותק.‬
‫זו תהיה טעות.‬
‫אלוהים אדירים.‬
‫איזו עיר מחורבנת.‬
‫זה גורם לך להרגיש כאילו גם אתה חתיכת חרא.‬
‫ביי, מתוקה. נתראה מחר.‬
‫גברתי!‬
‫את בסדר, גברתי?‬
‫אוי ואבוי…‬
‫נו באמת!‬
‫בואי הנה.‬
‫קחי את זה אם את צריכה, ילדה מתוקה.‬
‫תודה.‬
‫זה בסדר. על לא דבר.‬
‫הבחור הזה היה מלווה בריבית?‬
‫לא, הוא סוחר סמים.‬
‫הוא מוכר סמים.‬
‫-ואין לך כסף לשלם לו?‬
‫אלוהים.‬
‫תשמעי לעצתי, ותלכי מפה בהקדם האפשרי.‬
‫וגם הכי רחוק שאפשר.‬
‫תעזבי את העיר, אם אין ברירה.‬
‫לא יודע…‬
‫תעלי על רכבת בלי לדעת מה היעד.‬
‫אבל לכי, יקירתי. תקשיבי לי.‬ ‫-לא.‬
‫למה? למה אני צריכה לעזוב?‬
‫אני מתרחקת מכל זה.‬
‫לא לקחתי כלום כבר שלושה חודשים.‬
‫נרשמתי לבית ספר לאומנות.‬
‫רוצה שאראה לך?‬ ‫-כמובן, יקירתי.‬
‫אני באה לפארק כל יום.‬
‫אני מקדישה את כל זמני לציור.‬
‫כי אני מנסה לעשות משהו טוב בחיים שלי.‬
‫אבל זה לא יספיק.‬
‫לא, אל תעשי את זה לציורים שלך, יקירתי.‬
‫לא, הם כל כך יפים. אל תעשי את זה.‬
‫רק שמעי בעצתי, תעזבי בקרוב וסעי הרחק מכאן.‬
‫לא.‬
‫אי אפשר לברוח מהאנשים האלה.‬
‫הם כמו רשת חנויות, עם סניפים בכל מקום.‬
‫היא צודקת.‬
‫אנחנו צריכים לנקוט פעולה אחרת.‬
‫אמרי לי, גבירתי הצעירה,‬
‫יש לך תוכניות לארוחת צהריים ביום שישי?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אתאשפז בבית חולים ביום שישי. או אולי אמות.‬
‫לא, את לא תתאשפזי.‬
‫תסמכי עליי.‬
‫את לא תמותי.‬
‫נכון, יקירתי?‬
‫מה השעה?‬
‫עשרה לשמונה.‬
‫טוב מאוד.‬
‫מה שמי?‬
‫עוד פעם? כמה פעמים אני צריך להגיד את זה?‬
‫מה שמי?‬
‫דונאטו.‬
‫שם מלא.‬
‫סוורינו דונאטו.‬
‫ידוע יותר כ…‬
‫דונאטו "הצרוד".‬
‫זה בסדר? עברתי?‬
‫הנציב הכללי סוורינו "הצרוד" דונאטו.‬
‫טוב, עכשיו אתה, מה שמך?‬
‫קוראים לי לך תזדיין.‬
‫מה שמך?‬
‫רובלדו "הפה המגמגם".‬
‫רובלדו "המגמגם".‬
‫איך זה יכול להיות רובלדו "הפה מגמגם"?‬ ‫אתה מגמגם?‬
‫ואתה, צרוד?‬
‫תעשה לי טובה.‬
‫רובלדו המגמגם, אדוני. רובלדו המגמגם.‬
‫הוא לא יבקש לשמוע‬ ‫את סיפור חיי לפני שיירה בי.‬
‫זה עלול לעלות בשיחה.‬
‫במצבים כאלה, הכול תלוי בפרטים הקטנים.‬
‫"מגמגם" נשמע כמו מכונת ירייה.‬
‫מגמגם.‬
‫אתה מציג את עצמך ואומר,‬
‫"סמל ראשון אווריסטו 'המגמגם' רובלדו."‬
‫לא, אני לא אומר את החרא הזה.‬
‫אני אעשה מה שאמרתי שבאתי לעשות כאן, נקודה.‬
‫וזה כבר הרבה מאוד.‬
‫אני כאן, מעשן.‬
‫מעשן.‬
‫לא נגעתי בסיגריה כבר 32 שנה.‬
‫פגשתי אותך ועכשיו אני מעשן. לא ייאמן.‬
‫תראה, אני עושה את זה בשביל הבחורה הזאת,‬ ‫כדי שהיא לא תצטרך להתדרדר לזנות,‬
‫אבל אני לא נשאר דקה מעבר לנדרש.‬
‫אתה פצצת זמן מתקתקת, זקן.‬
‫בוא נעבור‬ ‫על ההיסטוריה המשותפת שלנו, אדוני.‬
‫איזה נזק גרמתי לך? תסביר לי.‬
‫הבריון הקטן הזה לא היה כאן אתמול,‬ ‫וגם לא היום.‬
‫אנחנו לא צריכים לשלם את האגרה שלו יותר.‬ ‫זה נכון?‬
‫לעת עתה.‬
‫מה עם העבודה שלך?‬
‫מישהו הזכיר את הפיטורים שלך‬ ‫אחרי השיחה שלי עם מננדס רוברטס?‬
‫לעת עתה.‬
‫אז כשהבחור הזה יגיע,‬
‫אתה ניגש אליו ואומר "צהריים טובים.‬
‫"אני סמל ראשון אווריסטו 'המגמגם' רובלדו.‬
‫"המפכ"ל דונאטו מבקש לדבר איתך.‬
‫"מכנים אותו 'הצרוד'."‬
‫אתה מביא אותו הנה וזהו.‬
‫התפקיד שלך הסתיים.‬
‫ואז אני יוצא להליכה.‬
‫אחזור הביתה ואגלה את ההמשך כשאצפה בחדשות.‬
‫אני פשוט לא מבין.‬
‫אם זה אתה שמתכוון לדבר איתו,‬
‫בשביל מה אתה צריך אותי?‬
‫אני לא מבין את זה.‬ ‫-הפרטים הקטנים, אנטוניו.‬
‫זה עושה רושם שיש לי צוות, ארגון.‬
‫עכשיו, קרדוסו. עכשיו.‬
‫כדאי שאלך.‬
‫לא, זה שם. לך לכיוון ההוא.‬
‫מה המצב, זקן?‬
‫רובלדו, אווריסטו. "המגמגם". נעים מאוד.‬
‫תקשיב, הבוס שלי… המפכ"ל דונאטו, יושב שם.‬
‫הוא רוצה להיפגש איתך.‬
‫הבוס שלך?‬ ‫-כן.‬
‫אני מהצוות שלו. הוא רוצה לפגוש אותך.‬
‫מי אתה?‬ ‫-אחד מהצוות שלו.‬
‫אבל מי אתה?‬
‫רובלדו.‬
‫אווריסטו. "המגמגם".‬
‫אתה נראה לי מוכר. אנחנו לא מכירים?‬
‫לא.‬
‫לא, אדוני. אתה לא מכיר אותי.‬
‫לא, תראה. אתה לא מכיר אותי, כי אני…‬ ‫אתה יודע? תראה, אני…‬
‫אני סתם אחד.‬
‫מה זאת אומרת, סתם אחד?‬ ‫-אני סתם אחד.‬
‫אני לא קיים, לא.‬
‫לא, אבל תקשיב. שים לב כי…‬
‫האיש החשוב,‬ ‫שהוא לא סתם אחד, רוצה לפגוש אותך…‬
‫לא יכול, אני עסוק.‬
‫המפכ"ל…‬ ‫-אמרתי שאני לא יכול, אני עסוק!‬
‫אה, לא הבנתי.‬
‫מתברר שהוא לא יכול. הוא אומר שהוא עסוק.‬
‫תקשיב לי, חתיכת פרחח!‬
‫אתה מדבר אליי?‬
‫כן, אתה, אל קפונה.‬
‫בוא הנה.‬ ‫-מה אתה רוצה?‬
‫אני רוצה לא לצעוק. בוא הנה.‬
‫לאוריטה מרטינס. חמש מאות אלף.‬
‫השם הזה נשמע לך מוכר?‬ ‫הסכום הזה נשמע לך מוכר?‬
‫מה זה?‬
‫בוא הנה, ילד.‬
‫בוא לפטפט עם אבא'לה.‬
‫אני אשאיר אתכם לבד, כדי שתוכלו לדבר.‬
‫מה הבעיה עם לאורה מרטינס? מי אתה?‬
‫אני המפכ"ל דונאטו.‬
‫אם הזונה הקטנה הזאת חושבת…‬ ‫-הזונה הזאת היא הבת שלי.‬
‫שב.‬
‫בסדר.‬ ‫-תראה מה זה.‬
‫לבחורה יש אבא.‬
‫אני לא האבא הביולוגי שלה,‬ ‫אני אבא מסוג אחר.‬
‫יש לי הרבה ילדים.‬
‫אני דונאטו "הצרוד".‬
‫מצטער, לא שמעתי עליך, זקן.‬
‫אדם ברמה שלך, כמובן שלא שמעת.‬
‫אתם, הצעירים, אף פעם לא עושים שיעורי בית.‬
‫ואז אתה מוצא את עצמך שוכב בתעלה.‬
‫תרשה לי ללמד אותך.‬
‫אתה בטח עובד עם תחנת משטרה 32.‬
‫אני מפקח על כל אזור הדרום.‬
‫משדרת בלגראנו ועד לנהר ריאצ'ואלו.‬
‫אתה ודאי מתאר לעצמך‬ ‫שאין לי זמן לרדת לפרטים.‬
‫אני אשאיר את זה לגורדיז'ו.‬
‫רוחליו גורדיז'ו.‬
‫"שני ראשים".‬
‫מגמגם!‬
‫הוא לא מכיר את "שני ראשים".‬
‫לא כדאי לך להתעסק עם המגמגם, כן?‬
‫הוא מעביר סיורים מודרכים‬ ‫למקומות שאיש לא חוזר מהם.‬
‫זה ברור?‬ ‫-תגיע לעניין, זקן.‬
‫אל תעשה את זה. זה מעצבן אותי,‬ ‫וזה לא טוב בשבילך.‬
‫בוא נדבר על הבעיה שלך.‬
‫הבחורה הזאת, לאוריטה, אני לא מרוצה ממנה.‬
‫העובדה שהיא התמכרה לקוקאין,‬ ‫אני רואה בזה כישלון אישי.‬
‫אני מודה.‬
‫אבל היא סיפרה לי שהרבצת לה,‬ ‫וגם זה לא משמח אותי.‬
‫אני מבין שאתה צריך‬ ‫לשמור על הטריטוריה שלך,‬
‫אבל אנחנו נתמודד עם זה בעצמנו.‬
‫זה לא עניינך, אז אל תתערב.‬
‫היא משפחה, והיא לא תטריד אף אחד יותר.‬
‫אתה מבין? תשכח ממנה.‬
‫מעולם לא הכרת אותה.‬
‫תשכח ממנה, אחרת תהפוך לזיכרון רחוק.‬
‫אתה אומר ששני טיפוסים עומדים לפגוע בי?‬
‫ברור שלא.‬
‫אנחנו לא פוגעים באף אחד.‬
‫אני לא אלחם בך,‬ ‫אתה יכול להרוג אותי בנגיעה אחת.‬
‫אבל לא כדאי לך להתעסק עם המגמגם.‬
‫אתה צוחק עליי? מספיק עם השטויות האלה.‬
‫מה עשיתם כאן אתמול?‬
‫אני לא זוכר.‬ ‫-אתה לא זוכר?‬
‫השתמשת בזה. יש לי עיניים בעורף.‬
‫אני מזהיר אותך מתוך נימוס.‬ ‫-תגיד לי איפה הבחורה.‬
‫אתה עושה טעות חמורה.‬
‫לכו להזדיין! אני שונא שאנשים מזלזלים בי!‬
‫קודם הבחורה ועכשיו שני פלצנים זקנים.‬
‫יש עליי שלט שכתוב עליו "אידיוט"?‬
‫אני לא יודע, אדוני, אני לא רואה טוב.‬ ‫-מספיק.‬
‫תגיד לי מי אתה ואיפה הבחורה.‬
‫אני דונאטו "הצרוד".‬ ‫-לא מעניין אותי! איפה הבחורה?‬
‫לא אכפת לי!‬
‫בתחנה יודעים שאני כאן.‬
‫אם לא אחזור עד תשע, הם ישלחו הנה אנשים.‬
‫אתה עדיין חושב שאני אידיוט?‬ ‫תגיד לי איפה הבחורה.‬
‫אין לי סמכות לומר דבר.‬
‫תקשיב, אני גר ברחובות.‬
‫אתה מזלזל בי ברחוב שהוא הבית שלי.‬
‫איפה היא?‬ ‫-אני המפכ"ל דונאטו.‬
‫בוא נראה אותך משיב מלחמה, אדוני המפכ"ל.‬
‫רד ממני!‬ ‫-איפה האנשים שלך? אני לא רואה אותם.‬
‫עזוב אותו!‬
‫שחרר את האיש הזה, לעזאזל!‬ ‫או שאתקשר למשטרה!‬
‫המגמגם יכול לדבר!‬
‫יש שוטר בפינה ההיא. אני הולך להביא אותו.‬
‫תחזור הנה.‬ ‫-אני הולך להביא אותו.‬
‫היי, זקן!‬
‫היי! תראה מה זה!‬
‫תראה מה זה! זה זקן משוגע עם סכין ביד.‬
‫אתה אפילו לא רואה אותי!‬
‫אני רואה צל כחול עם דם בפנים.‬
‫תתקרב ואני אדקור אותך.‬ ‫נשבע לך שאתפוס אותך, פרחח.‬
‫מספיק, מגמגם. אני הולך.‬
‫זקנים ממש עולים לי על העצבים.‬ ‫איפה הבחורה הזאת, לעזאזל?‬
‫תברח, פרחח!‬
‫לא, קרדוסו.‬
‫השתגעת לגמרי, אידיוט!‬ ‫-קרדוסו!‬
‫זה המקום שלי, אתה מבין?‬
‫שמי אנטוניו קרדוסו, חתיכת פחדן!‬
‫אם שוב תתעסק איתי, אני אחתוך לך את הביצים!‬
‫אוסיף את הביצים שלך לסלט, לעזאזל!‬
‫לא! לא, בן זונה!‬
‫לא, בן זונה! לא!‬
‫קרדוסו!‬
‫קרדוסו, בוא הנה.‬
‫שב כאן אם מתחשק לך.‬
‫אני פשוט…‬
‫אף מילה, בבקשה!‬
‫רק רציתי להגיד לך‬
‫שלמען האמת, ממש התגעגעתי אליך, קרדוסו.‬
‫אתה אמרת.‬
‫אני גם רוצה להביע את שמחתי‬ ‫שחזרת מבית החולים.‬
‫הדבר היחיד שאני מצטער עליו‬
‫היא שלא נתת לי להיכנס לבקר אותך.‬
‫מובן שלא נתתי לך להיכנס.‬
‫יכולת לספר להם שאתה רופא‬ ‫ולכרות לי את הרגל.‬
‫ביליתי 12 ימים יפים בלעדיך.‬
‫אתה צודק. אני לא מאשים אותך.‬
‫לא, אמרתי להם,‬
‫"אפילו אם הוא אומר שהוא רופא כירורג,‬
‫"אל תתנו לו להיכנס."‬
‫אני לא מאשים אותך.‬
‫והפסקתי להמציא דברים.‬ ‫-כן, בטח.‬
‫אני רציני.‬
‫מאז התקרית עם הנבל ההוא,‬
‫התקרית שבה, אם יורשה לי לומר,‬ ‫התנהגת בצורה נפלאה.‬
‫מאז גבורתו של הסמל קבראל‬ ‫לא נראה במדינה הזו אומץ לב כזה.‬
‫מאז אותו יום, אני רק אני עצמי.‬
‫באותו יום שישי, קלרה באה לארוחת צהריים,‬
‫וסיפרתי לה את האמת.‬
‫המסכנה.‬
‫היו לה דמעות בעיניים,‬
‫והחלטתי לספר לה את האמת.‬
‫אני מודה שהעובדה שהבחורה הזאת, לאוריטה,‬
‫לא הופיעה שוב‬
‫עזרה לי לקבל את ההחלטה הזאת.‬
‫אבל יכולתי להמציא עוד שקר, ולא רציתי.‬
‫הפה שלי מסוכן.‬
‫הוא הפך אותך לרובלדו המגמגם וכמעט נהרגת.‬
‫הוא המציא משפחה ישראלית,‬ ‫ושבר את ליבה של בתי.‬
‫פיטרתי את הפה שלי.‬
‫מאחר שאנחנו מדברים על הפה שלך,‬
‫עורך הדין של הוועד גילה‬ ‫שארגון "לא עוד" לא קיים.‬
‫הם זרקו אותי לכל הרוחות, יחד עם הדוד.‬
‫בלי פיצויים בכלל.‬
‫אני מצטער מאוד.‬
‫והבטחת ללאוריטה ההיא‬
‫שתעזור לה עם המאפיונר.‬
‫ועכשיו,‬
‫מי יודע מה קרה לבחורה המסכנה והמתוקה.‬
‫ואם כבר אנחנו עושים ספירת מלאי,‬
‫רודריגו.‬
‫הוא חזר, נכון?‬
‫עכשיו הוא גובה 3,000 פסו.‬
‫אז הפסדת בגדול. חמש אפס.‬
‫אני מבטיח לך שפצעיי לא צריכים עוד מלח.‬
‫ועוד דבר, אני לא הסמל קבראל.‬
‫קבראל הוכה עד עפר, אני לא.‬
‫נהפוך הוא, כמעט ניצחתי את הבן זונה בעצמי.‬
‫אם פעם אתפוס אותו… תראה את זה.‬
‫רואה את זה?‬
‫זאת חתיכה מהפרחח הזה.‬
‫זה רק מהז'קט שלו, אבל בכל זאת.‬
‫כמעט הורדתי ממנו חתיכה‬ ‫לפני שהוא כיסח אותי.‬
‫כן.‬
‫אתה יודע מה ראיתי?‬
‫במיטתי בבית החולים, מרחף מעליי,‬
‫ראיתי את המבט המבועת מאימה של האידיוט הזה.‬
‫העיניים שלו התרחבו כמו מלונים‬ ‫כששלפתי את הסכין שלי.‬
‫הוא קפא במקומו.‬
‫הוא חירבן קוביות. הבחור לא קלט.‬
‫איך הוא יכול היה לקלוט? איך הוא יכול היה?‬
‫אלוהים. תראה…‬
‫אפילו עם הראייה האיומה שלי,‬
‫יכולתי לראות את עיניו פעורות לרווחה,‬
‫בוהות בי.‬
‫כי הוא ראה אותי, הבנת?‬
‫אני מבטיח לך שהוא ראה אותי.‬
‫הוא ראה אותי.‬
‫תקשיב לי, אני מבטיח לך שיעבור הרבה זמן‬
‫לפני שהבן זונה הזה ירצה להתעסק איתי שוב.‬
‫אני חייב למסגר את זה.‬
‫לצערי, אני צריך ללכת עכשיו.‬
‫אלה החדשות הכי טובות ששמעתי היום.‬
‫הם מצפים לי בבית האבות בצהריים.‬
‫הפעמון מצלצל בשעה 12:00,‬ ‫ואם אני מאחר, נוזפים בי.‬
‫חזרתי לגן ילדים.‬
‫אני חייב למהר, כי קלרה מתקשרת אליי כל יום.‬
‫אה, ואני כבר לא יכול‬ ‫לבוא לפארק בסופי שבוע.‬
‫אני מבלה איתם בלה הורקטה.‬
‫בבית החולים אמרו לי ששחררו אותך.‬
‫לכן באתי הנה,‬ ‫כדי לראות אם אוכל למצוא אותך.‬
‫כי אני חייב לך התנצלות,‬ ‫ואני גם חייב לך את האמת.‬
‫שמי לאון שוורץ.‬
‫זהו שמי האמיתי.‬
‫הייתי אקטיביסט בצעירותי. זאת האמת.‬
‫אבל החיים, המשפחה והילדים‬
‫כפו עליי לדאוג לשים אוכל על השולחן.‬
‫וב-41 השנים האחרונות בחיי הפעילים,‬
‫הייתי מלצר בבית הקפה אימפריו‬ ‫בשכונת ויז'ה קרספו.‬
‫זה הכול.‬
‫מלצר.‬
‫פרשתי בגיל 73.‬
‫הייתי שמח לעבוד עוד קצת,‬
‫אבל דיברתי יותר מדי וזה הפריע לכמה לקוחות.‬
‫אז אני עכשיו, כפי שהייתי כל חיי,‬
‫סתם אחד.‬
‫אפס מוחלט.‬
‫זאת האמת.‬
‫היה שלום, אנטוניו.‬
‫אני מאחל לך ולסכין שלך כל טוב.‬
‫ואו.‬
‫אתה לא יכולה להפסיק לשקר.‬
‫אמרתי לך את האמת.‬
‫איזו אמת, אדוני?‬
‫אתה לא יודע איך לומר את האמת.‬
‫תקשיב לי…‬
‫בשם כל הרגעים היפים שחלקנו,‬
‫גלה לי את האמת.‬
‫כבר אמרתי לך את האמת. אין יותר מזה.‬
‫לא, אדוני.‬
‫אתה? מלצר? תעשה לי טובה.‬
‫בטח היית הרבה יותר ממלצר.‬
‫ברצינות, מה היית?‬
‫הייתי מלצר, לא יותר מזה.‬
‫מלצר פשוט.‬
‫פרט לתקופה קצרה‬
‫שבה עבדתי בתעשיית הקולנוע.‬
‫מה? עבדת בסרטים?‬
‫אתה קורא לזה סרטים,‬
‫אנחנו קוראים לזה תעשיית הקולנוע.‬
‫ואיזו עבודה עשית?‬
‫לא הייתי קורא לזה עבודה.‬
‫הייתי, לתקופה קצרה, מפיק ובמאי/תסריטאי.‬
‫מפיק ובמאי.‬
‫ותסריטאי.‬
‫בבקשה. ידעתי שאתה משקר!‬
‫זה דבר רציני!‬
‫כן, אפשר לומר.‬ ‫-כן.‬
‫זאת הייתה תקופה קשה מאוד.‬
‫שיא שנות ה-70. הרשימות השחורות.‬
‫האומנים הכי מוכשרים שלנו נרצחו או הוגלו.‬
‫כולם פחדו עד מוות.‬
‫התעשייה הייתה משותקת לחלוטין.‬
‫התחריתי בפסטיבל קאן‬
‫עם סרט תיעודי‬
‫על תנועות השחרור באמריקה הלטינית.‬
‫ואו, פסטיבל קאן!‬
‫כן, קאן. שמעתי על זה הרבה, כן.‬
‫זה היה פרויקט שהשקעתי בו את הנשמה.‬
‫לא תיארתי לעצמי‬ ‫שהוא יזכה בפרס ה"גולדן של"?‬
‫לא! מה היה שם הסרט?‬
‫"הוורידים המדממים של פאצ'מאמה".‬
‫יש לי עור ברווז.‬
‫על מה שהיה חסר לנו בכסף, פיצינו באומץ.‬
‫הבנת אותי?‬ ‫-בטח.‬
‫לפתע הטלפון מצלצל.‬
‫שתיים בלילה.‬
‫לא! מי זה היה?‬
‫מתעשיית הקולנוע.‬
‫"אנחנו צריכים פתרונות מהירים,‬ ‫פעולות החלטיות."‬
‫תדמיין את ההקשר.‬
‫כן, כמובן, אני יכול לדמיין.‬
‫אז מה אני עושה?‬
‫נו? אז מה עשית?‬
‫טוב, זה סיפור ארוך.‬
‫סיפור ארוך ומורכב מאוד.‬
‫אנסה לתמצת אותו בשבילך.‬
‫- פארק לסאמה -‬
‫- מבוסס על המחזה "אני לא רפפורט"‬ ‫מאת הרב גרדנר -‬