Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
OVA BI SE PRIČA MOGLA DOGAĐATI 2030. GODINE,
ILI 1984.,
KAO I 506. ILI 2000.
PRIJE DESET GODINA ILI ZA NEKOLIKO DANA…
ILI TKO ZNA…
MOŽDA SE DOGAĐA UPRAVO SADA.
Kakvo olakšanje!
Kako mudro od majke prirode
da je učinila nešto toliko prizemno kao što je eliminacija otpada iz tijela
toliko ugodnim.
Gotovo pomislim da bi mit o Bogu mogao biti istinit.
Uglavnom…
Nego, gdje smo stali?
O čemu smo razgovarali?
Htio sam vam reći nešto vrlo važno.
O čemu smo razgovarali?
Nismo razgovarali.
Vi ste govorili, ja nisam.
A što sam govorio?
Ne znam. Nisam ni slušao.
Sve ste radili sami.
A zašto me niste slušali?
Jer ste lažljivac.
Neću vas više slušati. Već vas dva dana ne slušam.
Prestanite se praviti da čitate, znam da ništa ne vidite.
Ovo je velik park. Ima svakakvih ljudi.
- Djece, zanatlija, prodavača… - Dobro.
Zašto njih ne gnjavite?
Neću više razgovarati s vama.
Možete razgovarati s onim stablom.
To je rasvjetni stup.
Lažete po cijele dane.
Priče i naklapanja, a sve same laži.
Potkrijepite te optužbe, gospodine.
Dobro. Da.
Na primjer,
jeste li ili niste
bivši časnik Vojske za oslobođenje Ruande?
Naravno da ne.
I ne zovete se Mobutu. Budite iskreni.
Očito ne.
Evo ga. Vidite? Lagali ste.
Nisam vam lagao.
To je tajni identitet.
Što? Što to znači?
Moram imati tajni identitet zbog svog posla.
Ne smijem otkriti više od toga.
Želite reći da ste špijun?
Samo kažem da sam Mobutu,
pripadnik Vojske za oslobođenje Ruande.
Kakav su vam usrani identitet poturili.
Mislite da im to nisam rekao?
Rekao sam im.
Kako se 86-godišnji Poljak može zvati Mobutu iz Ruande?
„Nemaš sreće, čovječe. Zapao te Mobutu.
Što možeš? Tako je to.”
Ali tako zarađujem za život.
I lijepo vas molim da me više ništa ne pitate.
Ali prilično je čudno, zar ne?
Kako to da su izabrali starca za taj posao?
Nije vam jasno?
Nije ni meni.
Prije kojih godinu dana
stojim u redu u banci.
Priđe mi neki tip
i pita me želim li biti tajni agent.
Ma ne!
Ali ima smisla.
Sigurno misle:
„Starac je, nitko neće obraćati pažnju na njega.
Može se kretati kao duh i prikupiti informacije.”
Dobro, to je istina.
S mojim tajnim identitetom jesu zasrali.
- Pa… - I molim vas…
Prestanite me ispitivati.
Ozbiljno. Ne smijem odgovoriti.
Dali su mi i kodno ime.
Abel.
Abel?
Abel Goldfarb.
A koje je vaše pravo ime?
Samuel Goldfarb.
- Nevjerojatno, dali su vam isto prezime. - Znam, glupi su.
Ali što možemo, treba od nečeg živjeti.
Da, to uvijek kažem.
Recite mi nešto.
Jeste li ikad prikupili kakve informacije?
Cijeli dan sjedim ovdje
s tipom koji kaže da je rasvjetni stup stablo.
Kakve ću informacije prikupili? Zezate me? Naravno da ne.
Moram se raspitati o zdravstvenom osiguranju za špijune.
Jer su mi rekli…
- Kvragu! - Što?
Kvragu! Opet ste me obmanuli.
Zakleo sam se da nećete više moći, a opet ste to učinili.
„Zovem se Abel Goldfarb.
Zdravstveno osiguranje za špijune.”
Ma dajte, molim vas lijepo.
Nemojte mi reći da nije bila dobra.
Sjajna priča.
- Duga, složena, uvjerljiva. - Sjajna, vraga!
Razgovor je gotov.
Nećete me više zavaravati. Gubite se.
Ovo je moje mjesto, došao sam prvi.
- Vaše mjesto? - Da.
Kako može biti vaše? Pokažite mi vlasnički list.
Da vidimo je li vaše.
Želite vidjeti vlasnički list? Evo ga.
- Znate li čitati iz dlana? - Molim vas.
Pročitajte ove, nosili su Zlatne rukavice.
Našao sam ovo mjesto prije tri godine.
Opuštajuće, mirno mjesto.
A prije tjedan dana, pojavite se da me izluđujete. Dosta.
Brojim do tri, nestanite ili ću vas udariti.
Mislim da ovo zaslužuje kratku raspravu.
Zvono!
- Gospodine… - Boksači ulaze u ring!
Kako ćete me udariti kad me ne vidite?
Sramotite se.
Bit će vas sram kad završim!
Uz dužno poštovanje,
imate depresivnu osobnost i užasan stav.
Evo prvaka!
Gospodine, ne mičite se.
Ne mičite se, možda ste nešto slomili.
Nikad nisam pao.
Ne brinite se zbog toga.
Ja padnem svako jutro.
Probudim se, popijem kavu i padnem.
Krug života, ne?
S dvije godine ustaneš i počneš hodati,
a onda, dok si rekao keks, napuniš 86 i opet padneš.
Možete li podići glavu? Da vidimo.
Tako. To je dobar znak. Dobro.
Sad ćemo provjeriti zdjelicu.
Dobro, da vidimo, ovdje.
Ako vam se sviđa ova masaža, trebate znati da sam samac.
Maknite ruke s mene!
Ne brinite se.
I da ste nešto slomili, nije to ništa.
Moji su kukovi poput šalice.
Lani sam dvaput slomio kuk.
I neko sam vrijeme bio mrtav.
Šest minuta.
- Baš kratko. - Ugrađivali su mi premosnicu i bum!
Morali su me pokrenuti kablovima kao da sam auto.
Možete li micati rukama? Možete li probati?
Izvrsno!
Sve je u redu.
Ostanite ležati pet minuta i odmorite se.
Za opuštanje su najbolji vicevi.
Verdaguer je bio najbolji. Sjećate ga se?
Opet ste me obmanuli?
- Čime? - Kako, čime?
To da ste umrli.
- Nije moguće. - Jest!
- To je živa istina. - Živa istina? Ma dajte.
Evo, pomoći ću vam.
Ne, mogu sam!
Dobro. Hajde.
Evo ga. Dobro da možete sami.
- Kamo idete? - Dalje od vas.
Dosta mi je vaših laži.
To nisu laži.
To su…
preinake.
Ponekad mi istina ne odgovara. Postane pretijesna.
Pa malo suzim tu, proširim tamo,
dok mi ne pristaje kao salivena.
Istina? Molim vas.
Istina je trostruka premosnica prošle godine.
Mirovina koju primam sedmog u mjesecu
i nestane do osmog, to je istina.
Idem u pekaru kupiti kruh od dan prije,
to je istina.
Kažem im da je za golubove.
Ja sam taj golub.
Bio sam mrtav šest minuta, to je istina.
I otad imam novu politiku.
Preinake.
Jutros sam rekao prodavaču u voćarnici da sam posljednji Comechingonac.
On me sluša.
I onda se počnem prisjećati starih dana u La Pampi,
pohoda urođenika.
Djeda kako se bori protiv generala Roce.
I obožavam to!
Ako sam bio jedna te ista osoba 86 godina,
zašto ne mogu biti njih sto u idućih pet godina?
Recite mi jedno.
Ta pekarnica… Kad treba doći da…
Pustite pekarnicu.
- Promakla vam je poanta. - Ne, savršeno sam shvatio poantu.
Jedina je poanta ovdje da ste vi ludi ko kupus.
Ne fali vama daska u glavi, nego cijela drvarnica.
Baš imam sreće.
- Stručnjak za mentalno zdravlje. - Da, gospodine.
Trebao bih vas upoznati s mojom kćeri Claritom.
Također stručnjakinjom.
Želi me smjestiti u ludnicu.
- Pogledajte što je napisala. - Što? Da čujemo.
„Nema osjećaj za stvarnost.”
- Misli na mene. - Da.
„Treba nadzor.”
Napisala je ovo pismo mom terapeutu, dr. Engelsu.
Problem je u tome što ja nemam terapeuta,
a dr. Engels sam ja.
Dao sam joj adresu pekarnice, a ona misli da je bolnica.
A ona želi mene zatvoriti.
Optužujete me da sam lud.
Ali što je s vama?
Koliko vam je preostalo života?
Pet minuta? Pet mjeseci? Pet godina?
Želite li ga ovako provesti? Sjedit ćete i gledati?
I ponekad, radi malo uzbuđenja, pasti?
Ne, gospodine.
Treba malo protresti stvari. Pokrenuti ih!
Čekajte!
Vi to meni pokušavate reći kako da živim?
- Što? - Ja imam posao.
Penziću!
Još sam dio radne snage.
Ne, razgovarate s Antoniom Cardosom,
pomoćnikom domara na adresi San Juan 158.
U srpnju će biti 52 godine kako sam ondje.
Jedina stvar koja je ondje duže od mene jedan je kotao.
Težak 853 kg.
Tko jedini zna kako funkcionira?
Sluga pokorni.
Protresti stvari, kažete.
Zaboga. Slušajte.
Ja ništa ne tresem. Trebao sam se umiroviti prije 20 godina.
- Pa? - Ali nisam.
Još radim.
Istina je, da…
Već dvije godine nisam dobio povišicu.
Ali dobivam velikodušne napojnice.
Da, i sad
radim noćnu smjenu i nitko me ne vidi.
U dnevnoj smjeni mnogo je portira došlo i otišlo.
Vidio sam kako su ih otpuštali.
Ali ja sam još ondje.
Ja sam mudar, star, nevidljivi čovjek.
Ne, vi ste mrtvac, duh.
Dvije godine bez povišice.
Kako dopuštate da vas tako pljačkaju?
Ne, gospodine. Nitko me ne pljačka.
Ni na poslu ni bilo gdje drugdje. Zaštićen sam, samo da znate.
Tako je.
Dečko koji dolazi po mene svako poslijepodne.
- Tko? - Zove se Rodrigo. Nije važno.
Dam mu 1000 pesosa svaki dan
i otprati me kući.
Nitko me ne opljačka. On me štiti.
Od koga?
Pa, uglavnom od sebe.
Ali i od opasnosti na ulici.
Vi ste prvi duh kukavica kojeg sam upoznao.
Gle tko se javio, Mobutu. Dajte, molim vas!
Ne mogu vjerovati što slušam.
Ljudi me još vide.
- Jer činim nešto da me vide. - Molim vas.
Kad su me odveli u bolnicu,
još me nisu ni ukrcali u vozilo hitne pomoći,
a šest susjeda iz moje zgrade već je zvalo upravitelja
da pitaju iznajmljuje li se moj stan.
Ali vratio sam se.
I znate što sad radim?
Svaki dan, u pet ujutro,
pozvonim na vrata svih tih šestero
i vičem: „Ustajte, strvinari!
Stan 4B ne iznajmljuje se ni prodaje!”
Pjevam im „Internacionalu” i pošaljem ih u rodno mjesto.
Kakav ludi starac.
- Tko? - Vi! Mislite da vas vide.
- Ne vide vas. - Ne?
Možda vas čuju. Ali ne vide vas.
Obojica smo duhovi.
Nitko ne želi vidjeti vaše naborano staračko lice.
Ni moje.
Ali ja im pomažem.
Vi ste izdajica svojih ljudi.
Zbog ljudi poput vas starost je na tako lošem glasu, znate?
Slušajte me.
- Reći ću vam nešto i… - Cardoso!
- Da? - Cardoso!
- Da! - Cardoso!
- Da, Antonio Cardoso. Tko pita? - Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts, 12H. Kako ste?
Da, g. Menéndez Roberts.
- Tražim vas već danima. - Pa, nisam…
Raúl mi je rekao da ste ovdje.
Taj kurvin sin.
Da, uvijek sam ovdje.
Ostajete još malo? Možemo razgovarati nakon par krugova?
Da, naravno.
- Nemojte mi otići! - Kako bih?
Planirao sam vas nazvati jer…
Kvragu, našao me.
Tko je to?
Izbjegavao sam ga, a sad me pronašao. Kvragu.
- Tko je to? - G. Menéndez Roberts, iz stana 12H.
On je predstavnik vijeća suvlasnika.
Jedan od novih koji su došli kad su gradili loftove.
Kakve loftove?
Sruše nekoliko zidova i zovu to loft.
Vidite da pojma nemate? Starče.
Sad je zgrada puna tih tipova i…
Žele reorganizirati tko zna što
pa želi razgovarati nasamo.
Dobro, sad sve razumijem.
Ne. Znate što je?
Po zgradi su se proširile glasine
da malo slabije vidim.
Malo slabije?
Pored vas, Andrea Bocelli malo slabije vidi.
Znam zgradu kao vlastiti dlan.
U srpnju će biti 52 godine.
Ali prošli tjedan zaletio sam se u vrata dizala.
I baš me vidjela gđa Carracedo iz 2A.
A, znate, smeo sam se.
Vrata su… Stvar je u tome da sam se zaletio ravno u njih.
I onda vidim tu ženu kako stoji ondje i gleda me.
Pokušao sam spasiti situaciju.
Jedino mi je palo na pamet da se zaletim u njih opet.
Kao da sam to namjerno učinio.
Kao da sam ja to planirao,
udarati glavom o vrata dizala.
Najgore je što,
dok sam to radio, shvatio sam da je glupo.
Ali nisam mogao prestati.
Lupao sam glavom po vratima kao idiot.
A onda sam joj rekao:
„Popravljam vrata, gđo Carracedo.
Sama se otvaraju. Baš opasno.”
Pobjegla je užasnuta.
Nisu prošla ni dva dana,
a sad Menéndez Roberts želi nasamo razgovarati.
Isto je bilo kad sam boksao.
Pritisnut na užad
postajao sam nervozan.
Nervozan jer…
Imate mrenu na oba oka?
- Da. - Da.
Išli ste na operaciju?
Ne, ne još.
Osim toga, prije četiri, pet godina nestale su mi strane.
Doktor kaže da sam izgubio periferni vid.
Samo tako. U trenu je nestao.
Zbogom, periferni vide.
Hodam kao da gledam na slamku, znate?
A onda, jednog jutra, probudim se s mrljom u sredini.
O, ta mrlja!
Da, poput Mjeseca.
Poput Mjeseca, točno tako.
A onda počne rasti.
Točno usred slamke.
Pa ostaneš bez periferije.
Mjesec usred slamke
i krug između njih gdje ljudi ulaze i izlaze.
Što ćeš?
Vidite li u boji ili crno-bijelo?
Plavo.
Kao plave sjene, znate?
Problem je što još sanjam u boji. Da.
Ondje sve vidim oštro i jasno kao kad sam bio mlad.
I onda se probudim
pa stvarni život izgleda kao san.
To je to. Da.
I meni se događa točno to.
Cardoso, povezani smo.
Jer obojica imamo viziju.
Što će nam vid ako imamo viziju?
Da.
Gle, koliko god vi bili podli i kukavica,
postoji veza.
Naš sastanak s tim Menéndez Robertsom dobro će proći.
Uvjeren sam.
Kako to mislite, naš?
Da, pobrinut ću se za to s Menéndez Robertsom.
Ne brinite se ni za što.
Eksploatatori, zemljoposjednici, i kapitalističke svinje
omiljeno su mi jelo.
Pojedem ih i bez kruha.
- Da. - Ne.
Nisam ništa tražio, pa…
Ne zahvaljujte meni, Cardoso.
Zahvalite Marxu, Lenjinu, Gorkomu, Olginu.
Ne dovodite mi nepoznate u park, već je gužva.
Ne dovodim ljude, donosim ideje.
Ljudi stare,
ali ideje su još mlade, zdrave i krasne.
Ideje su bolje nego ljudi koji su ih se dosjetili.
Borba je nezaustavljiva, poput orbita zvijezda.
I uništit ćemo Menéndez Robertsa prije večere.
Neka dođe ta svinja!
Kurvin sin!
Gdje je?
- Završili ste s glupostima? - Što?
Reći ću vam što ćemo.
Držat ćete jezik za zubima.
U protivnom,
dat ću Rodrigu 10 000 pesosa da vas razbije.
Razumijete, ne?
- Već znam što moram reći. - Što?
Moram ostati do Božića.
Radi napojnica, znate?
- Samo do Božića. Nakon toga, briga me… - Božića?
Ne, nema kompromisa.
Tip vas nema pravo otpustiti
dok ne navršite potrebnu dob, gospodine.
Ali već imam 85 godina.
A kad završim s njim, sredit ću tog delinkventa Rodriga.
Zajedno ćemo mu očitati lekciju.
Zašto?
Zašto, Gospode?
Tražim tvoju pomoć,
a ti mi pošalješ starca koji je slijep, gluh, ljevičar i glup.
- Zašto mi to radiš? - Tko je taj gospod s kojim razgovarate?
Imat ću s vama više posla nego što sam mislio.
Kvragu, evo ga!
Ne govorite ni riječ. Nisam vam ništa učinio, pa…
Začepite, Cardoso.
Mislim da to nije on.
Ne, definitivno ne.
To je djevojka. Lijepa djevojka.
Kako znate?
Zbog sjaja.
Kad sam još vidio,
sve lijepe djevojke imale su nekakav sjaj.
Sad vidim samo sjaj.
Da, svakako jako lijepa djevojka.
Možda. Moguće je.
Ali svejedno, on će doći svakog časa.
Učinite mi uslugu. Gubite se.
Odlazite. Znate što?
Zašto ne odete do voćarnice?
Recite prodavaču da ste potomak Komanča i sve to.
Dobro. Riješite stvari s Menéndez Robertsom.
Dopustit ću to.
Puno vam hvala.
Ali prvo se morate smiriti.
Ako odete, smirit ću se. Istog trena.
Kakvi ste sada,
gazda će vas spljoštiti traktorom.
Razumijete me? Hajde.
Sjednimo malo na travu.
- Na travu? - Da.
Mislite da sam klošar?
Ne, smirite se.
Eto ga. Sjednite. Tako.
Evo, to je to. Dobro.
Dobro.
Evo ga.
- Na što me sve tjerate. - Gledajte.
Ovo će vas umiriti.
To je džoint, vidite?
Džoint za opuštanje.
Daje mi ga prijatelj doktor
da mi olakša glaukom.
Prepiše mi ga preko osiguranja i svi zadovoljni.
Širi kapilare, snižava tlak.
Što ste rekli da je to?
Ovo? Ovo je ključ sreće.
Pomoću ovog ćete se smijati čak i na vijesti.
Čak će vam i vaša djeca djelovati kao dobri ljudi.
A, još ste i narkić.
Gospode, ne znam što sam ti učinio, ali tražim tvoj oprost.
Tisuću isprika. Kvragu.
Jedan dim i Menéndez Roberts bit će mačji kašalj.
Mičite to sranje od mene. To je otrov, opaki starče.
Mislim da dečko dolazi.
Da.
Gle. Probajte.
Morate zadržati dim unutra što duže.
To pojačava učinak, razumijete?
Ovo je sranje.
Dajte mu još jednu priliku.
Treba se naviknuti na to.
- Mislite? - Naravno.
Uživajte, časti javno zdravstvo.
Ta djevojka
iz „slatke cure” pretvorila se u femme fatale.
Pretvara se u Anu Grimberg.
Ana Grimberg bila je finišerka.
Prišivala je etikete i perje na šešire Schiffman u Chacariti.
- Ne. - Da vidimo.
Ne, to nije ona.
To je Normita Rivera.
Anita je bila plaha.
Sjedila bi na trijemu cijelo poslijepodne.
Imala je lijepo lice,
kao da ju je naslikao umjetnik.
Normita mi je bila treća žena.
- Najbolja. - Stvarno?
Normita mi je rodila prvog sina, Juan Carlosa.
Juan Carlos mi je podario prvog unuka.
Maria.
A Mario mi je dao moju prvu protezu.
Prošao sam pokraj tog trijema milijun puta.
Nisam je mogao ni pozdraviti.
Prsti su joj bili izobličeni od tolikog šivanja.
Sjedila bi na klupici i ovako skrivala ruke,
jer se sramila, jadnica.
Od mojih osmero unučadi svi su profesionalci.
Mario je zubar.
Pogledajte ovaj osmijeh.
Stavio sam zubnu protezu, nasmiješio se
i zbogom, Normita.
Ona je radila
kako bi njezin muž studirao pravo i postao netko i nešto.
Tip diplomira, shvati da je odvjetnik
oženjen sićušnom Židovkom koja govori jidiš i šije perje.
I ostavi je
zbog otmjene mršavice koju je upoznao na fakultetu.
Četiri mjeseca poslije
Ana gura glavu u pećnicu.
Kako je Normita plakala kad sam otišao.
A otišao sam smiješeći se novim zubima.
Imala je oko 60 godina.
Ali svaki put kad je se sjetim, mlada je kao kad sam je upoznao.
Mjesec dana prije samoubojstva,
sreo sam je u knjižnici u četvrti Villa Crespo.
Sjećam se da sam čitao Macbetha.
Podigao sam pogled i vidio Anu.
Nije me vidjela
jer je zarila glavu u jezični udžbenik.
Jadnica je učila španjolski.
Podigla je pogled, prepoznala me i nasmiješila mi se.
I srce mi je skoro eksplodiralo.
Nisam mogao reći ni riječi.
Ukočio sam se.
A ona je sakrila svoje ručice ispod stola
i nastavila čitati.
Nedugo zatim otišla je,
a ja joj se nisam obratio.
Prokleti moji zubi i moja osobnost.
Nisam joj se obratio.
Što su stavili u ovo?
Ne bi li me ovo sranje trebalo nasmijati?
Ne, dosta.
Zbilja mrzim nostalgiju.
Čujte, to je najgora bolest.
Nostalgija ubija više starih ljudi nego srčani udari.
Kad ste zadnji put vodili ljubav?
Jao, još nostalgije!
Zaboga.
Zadnji sam put vodio ljubav
dana 10. srpnja 19…
Godine 2009.
Vaša je supruga bila živa?
Kako kaže ona.
Ma dajte.
Ne, znam što ste mislili.
Ali s Esther se nikad nije znalo.
Bila je dobra žena, izvrsna žena.
Nije ona bila kriva
što ću ja uvijek voljeti Anu Grimberg.
Vrijedno je spomenuti jer…
Moj zadnji put bio sam nevjeran.
Majčicu mu.
Sve sam ih prevario.
S Margaritom sam imao 76 godina,
a još sam je varao.
Cardoso, iznenađujete me. Napokon znak hrabrosti.
Ne, kakva hrabrost. Bilo je to prokletstvo.
Stalno sam si govorio: „Ne, Antonio, nemoj.
Nemoj.”
A onda sam to učinio, dovraga.
Ne, to je dobro.
Usudili ste se. Htjeli ste to i učinili to.
Ja sam htio, ali se nisam usudio.
Zavidim vam, znate?
Oduvijek ste bili ono što sam ja tek nedavno postao.
Stari perverznjak.
Ne, romantičar.
Čovjek s nadom.
Vjerujte mi. Sjetite se, bio sam mrtav, razumijem se u te stvari.
Ono što je važno nije seks,
nego romantika, pustolovina.
Sve je u glavi.
Tijelo je samo slijepi putnik, tu je radi vožnje.
Shvaćate li, Cardoso?
Jer sad moram priznati
da sam zaljubljen u onu djevojku.
Pogledajte je.
Iskreno, i ja.
Nadam se da Roberto neće biti ljubomoran.
Tko je Roberto?
Moj partner.
Što? Zajebavate me? Zajebavate me!
- Nasjeo sam na to. - Jeste.
- Nemojte mi reći da niste. - Jesam, kao budala.
- Gadno sam nasjeo. - Nemojte mi reći da niste.
- Nasjeo sam kao budala! - Ustanimo.
- Tako. To je to. - Ta vam je bila dobra.
Dižimo se.
Držite se. Uspravite se. Tako.
- Tako. - Kvragu.
- Što je bilo? - Posrao sam se.
Ne!
Sad ste vi nasjeli!
- Sad ste vi mene zeznuli? - Jesam vas!
Mislite da se samo vi znate šaliti?
- U redu je. - Čekajte.
Slušajte, evo čega sam se dosjetio.
Kad sam ovakav
Što tu mogu ja?
Rođen sam zgodan
I ljubavi željan
Pomozite mi. Zajedno.
- Dođite. - Dobro.
Pomozite mi.
Kad sam ovakav
Što tu mogu ja?
Ne mogu se obuzdati sa ženama
Kako ste slatki.
Puno vam hvala.
Puno hvala.
Mislim da smo zadivili curu.
Naravno, dva kavalira poput nas… Što bi drugo?
Nemate još jedan džoint poput onog od prije?
Ne. Sad ćemo izvesti skeč.
Time ćemo je osvojiti.
Poslije ćemo izvesti skeč. Prvo ću otpjevati tango.
„Kad sam ovakav”, Botta, Lomuto i Perroti.
Kad sam ovakav
Ne. Već ste to otpjevali.
- Sjajna pjesma. - Izvrsna izvedba.
Ali sad ćemo izvesti skeč.
Što god vam kažem,
vi odgovorite: „Nisam ja Rappaport.”
Jeste li razumjeli?
Zamislite da smo se tek upoznali.
„Nisam ja Rappaport.”
Ne, ne još.
Sad. Bok, Rappaporte!
Sad.
Nisam ja Rappaport.
Rappaporte, što ti se dogodilo?
Bio si visok i debeo. Sad si nizak i mršav.
Nisam ja Rappaport.
Bio si mladić s bradom.
Sad si star i obrijan.
Nisam ja Rappaport.
Nosio si najbolju odjeću, a sad nosiš prljavu, staru odjeću.
Nisam ja Rappaport.
I još si promijenio ime!
Ja…
Naravno! „I još si promijenio ime.”
Majčicu mu! „I još si promijenio ime.”
Cardoso!
- Cardoso, odmah dolazim. - Kvragu, evo ga.
Moram doći sebi. Dođite sa mnom.
Bez brige. Pobrinut ćemo se za njega.
Ne, nema „mi”.
Samo ostanite ondje
i nemojte reći ni riječ.
Zovite ako me budete trebali.
Da, kunem se na sve što je sveto.
Kao da sam navijen.
Zaboga. Slušajte, učinite mi uslugu.
- Sjednite ovamo. - Da.
- I sjetite se Rodriga. - Da.
- I skrenite pogled ako želite. - Dobro.
Cardoso!
Kako ste?
Eto, ide.
Nismo se službeno upoznali. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. Drago mi je. - Bok.
Oprostite na žurbi.
Ako ne otrčim sat i pol, poslije više ne stignem.
Biti besmrtan oduzima previše vremena.
Park je zbilja lijep, zar ne?
Kad nije krcat, prepun štandova.
Mogao bih predavati ovdje.
Predajem komunikacije na faksu.
Komunikacije?
Da. Sve vrste.
Javne, međuljudske i intrapersonalne.
Sve vrste…
Razgovora.
- Manje-više, da. - Manje-više.
Prihvaćam to.
Pa…
Sigurno ste primijetili da smo dosta razgovarali, zar ne?
Da.
Nećete vjerovati,
ali tek sam nedavno saznao da radite u zgradi.
Dolje sam u kotlovnici.
- Nikome ne smetam. - Da.
- Sjajno. Izvrsno. - Da.
- Hoću reći… Dođite. - Da.
Nisam se bavio vašom situacijom
jer nisam znao da postojite.
- Uglavnom sam u kotlovnici. - Da.
- Nikome ne smetam. - Da.
- Jasno. - Da.
Recite, nemojte stati. Dobro vam je išlo.
Ne, ja…
Znate da smo promijenili upravitelja zgrade.
- Da. - Kao predstavnik vijeća suvlasnika…
Mislim, svi mi, cijela zgrada,
slijedimo savjet novog upravitelja.
I savjetovali su vam da me izbacite.
Ne.
- Ne bih baš tako rekao. - Kako biste rekli?
Njihov je savjet da vaš ostanak više ne bi bio prednost.
Ja bih to nazvao izbacivanjem.
Ne.
Mogli bismo vas prisilno umiroviti zbog vaše dobi.
Ali stanari vas jako vole.
Pa su glasali da vam damo dva mjeseca otpremnine.
Što nije malo.
Za dva mjeseca možda nas se nećete ni sjećati.
Cardoso.
Pa?
Kako sam glup.
Oprostite. Glup sam. Ispričavam se.
Mrsko mi je što me ovo zapalo, Antonio.
Ide vam prilično dobro.
Antonio. To je najbolje za sve.
Nitko neće tražiti ništa od vas, nitko se više neće žaliti na vas.
Nećete morati raditi posao koji, priznajmo, nije za nekoga vaše dobi.
Nismo vijeće zlikovaca ni bešćutni ljudi.
Jedini zlikovac ovdje je vrijeme.
Vrijeme je pravi neprijatelj.
Pogledajte mene.
Trčim kao balavac. Koga zavaravam?
- Znate li u čemu je stvar? - U čemu?
- Vi me trebate. - Da?
- Stiže zima. - Da.
A onaj je kotao ugrađen 1968.
Je li, 1968.?
Uvjeravam vas da na Zemlji nema nikoga tko poznaje trikove te stare cure kao ja.
To vam jamčim.
Da.
- Dajte mi vremena do Božića. - Što?
To je sve što tražim.
Samo do Božića.
Radi napojnica, znate?
Prikupi se novca, a ja… Pa…
Što kažete?
Date mi vremena do Božića, a ja ću vam obučiti novog klinca.
Stvar je u tome da mijenjamo i kotao.
Da.
Donosimo kompjutorizirani,
spektakularan je.
Automatiziran je, inteligentan.
Pokrećete ga pomoću aplikacije.
Na mobitelu.
Preko interneta. Na računalu.
Poput čarolije, ne morate ništa. Održava se sam.
Dolaze tehničari koji će sve radikalno promijeniti.
Cijevi, električni sustav, ulazna vrata. Sve.
Dobro, onda ćete me stvarno trebati.
Imam 40 godina popravaka ovdje.
- Da. - Ne, slušajte.
Znam što je iza svakog komadića gipsa
na toj zgradi, jamčim vam.
Ozbiljno, ne brinite se.
Čekajte.
Dobro, u redu je.
- U redu je? - Bez brige.
Soba u podrumu.
Ako mi dopustite da ostanem ondje,
radit ću besplatno kao nadzornik.
Neću vam naplatiti ni novčića. Skinut ću vam taj teret s ramena.
Stvar je u tome da ćemo podrumsku prostoriju
pretvoriti u zimski vrt.
To je kao… Potpuna promjena.
Razumijete?
Zaboravite.
Da. Povlačim ponudu.
- Zaboravite. - Cardoso, slušajte.
Nemam što slušati.
Da sam barem znao da živim u zimskom vrtu.
Mogao sam ga iznajmljivati.
Cardoso, poznajem ljude u Ministarstvu socijalne skrbi.
Mogu vam naći sobu u domu, u hotelu u gradu.
Ne, hvala. Tražim zimski vrt.
- Cardoso, znate li u čemu je problem? - Da, znam.
Problem je da ste vi negativac u filmu,
a želite ispasti junak.
Imate pravo. Da. Imate pravo, ja…
Baš sam glup.
Pogrešno sam postupio. Molim vas…
- Srce mi puca. Ispričavam se. - Ne brinite se.
Za dva mjeseca nećete se ni sjećati ovoga.
Znate što ćemo učiniti? Ne, što ću ja učiniti.
Sredit ću vam četiri mjeseca otpremnine. Što kažete?
Ako se vijeće ne složi, nek' se nose. Sredit ću vam to.
- Što kažete? - Četiri su mjeseca bolja od dva, zar ne?
Izvrsno.
Ne. Čekajte.
Jesmo se dogovorili?
Cardoso.
Neprihvatljivo!
Vaš prijedlog smatramo sramotnim.
Slušajte, Menéndez Roberts.
Pitat ću vas iz čiste znatiželje.
Kako ste se našli u ovoj nevolji?
Nisam prije intervenirao
jer nisam mogao odoljeti gledati kako si kopate grob.
Bilo je nevjerojatno. Kao iz filma strave i užasa.
Malo pomalo, čovjek si kopa vlastiti grob.
Bio sam šokiran, kunem se.
- Iván Rifkin, drago mi je. - Kako ste?
Radim u odvjetničkom uredu Weissman, Rifkin i Rocatagliatta.
Naša tvrtka zastupa g. Cardosa.
Zapravo, predstavljamo sindikat portira i domara.
- Aha. - Zovemo se DOSTA.
Departman protiv oligopola, sebeljublja,
tlačenja i arbitrarnosti.
DOSTA.
Čuli ste za nas?
Iskreno, ne, nikad nisam čuo za to.
Naviknite se jer ćete odsad često čuti naše ime.
Odlazite!
G. Cardoso želi da odemo.
Ali nije tako lako, djelujemo sami, kad je to potrebno.
Dat će mi četiri mjeseca otpremnine. Dogovorili smo se.
Da, čuo sam.
Urnebesna šala.
G. Rifkine.
Slušam.
Ne razumijem baš što se događa.
Svima je isprva teško shvatiti.
- Objasnit ću vam. - Da.
Situacija je jednostavna, ali još ću je više pojednostaviti.
Ne prihvaćamo otpremninu od četiri mjeseca, ni pet ni šest.
Prihvaćamo da g. Cardoso bude angažiran kao savjetnik
za cijelo razdoblje rekonstrukcije zgrade,
koja će trajati, onako otprilike, dvije godine.
Ne, arhitekt mi je rekao šest mjeseci.
Dobro. Onda, recimo, tri godine.
U tom ćemo trenutku nastaviti pregovore.
Nemam pojma tko je taj tip.
Istina.
G. Cardosu poznatiji su Weissman i Rocatagliatta,
koji su blaži partneri u tvrtki.
Ali u ovom slučaju odlučilo se da je bolje poslati Udava,
simpatični nadimak koji su mi dali u uredu.
- G. Rifkine. - Slušam.
Nikad nisam čuo za vaš departman.
- DOSTA. - Da.
Zgrada s velikim pročeljem.
Nije mi poznata.
Poznajem odvjetnika sindikata portira.
Zna li da želite otpustiti g. Cardosa?
Ne još.
A znate li da morate naći četiri vlasnika
koji će svjedočiti protiv njega?
Nađite ih, Menéndez Roberts.
Četiri ljudska bića koji su voljni biti javno odgovorni
što su izbacili starca iz doma i s posla nakon 52 godine,
kojeg je domarom godine
proglasio Institut di Tella 1978.
Aktivista koji se borio za ljudska prava cijeli život.
Radnika koji je svojim znojem podigao troje djece i osmero unučadi.
Čekajte. Slušajte.
Ne, Cardoso.
Dosta lažne skromnosti.
Vi ste junak
i ljudi to moraju znati.
Ali moram vas upozoriti,
čisto za vaše dobro,
jer sam čovjek od principa.
Tijekom cijelog suđenja koje će, bojim se, potrajati,
nećete moći obnavljati zgradu.
Zaboravite zimski vrt, višenamjensku prostoriju, terasu.
Vrijednost vaše nekretnine naglo će pasti i nikad se više neće oporaviti.
Vrijeme, dragi prijatelju, sad će biti vaš zlikovac.
Stoga bih vas potaknuo da uzmete u obzir odvjetničke troškove,
pobijedite li ili ne,
i usporedite vrijeme, cijenu i društveni prezir
sa smiješno malim iznosom potrebnim da g. Cardoso ostane ondje.
Govorim vam ovo za vaše dobro. Što mene briga?
Dobro.
- G. Rifkine. - Slušam.
Znao sam za pravo na arbitražu.
Nisam znao da Antonio želi sudjelovati…
Naravno da želi. Ne znate koliko.
A DOSTA još i više. Upotrijebit će ga kao presedanski slučaj.
- Što? - Savršeno će im poslužiti.
- Što ja imam s tim? - Molim?
Pregazili ste sva moguća ljudska prava.
Starost, invaliditet, rasna segregacija.
Rasna segregacija?
Ovaj je čovjek potomak Comechingonaca. Pogledajte te crte lica.
Starosjedilac je, razumijete?
Slušajte. Cardoso se zalijeće u zidove. Ima 80 godina, lako.
Što je lako s 80 godina? Vidite? Neznalica ste.
Ne možete me smatrati odgovornom.
Recite mi to sutra kad odemo prosvjedovati…
Kamo ono? Na faks.
Ondje vole protestirati.
Ime Menéndez Roberts postat će glagol.
„Menéndez-Robertsirati,
progoniti starije, hendikepirane, starosjedioce i slijepe.”
Saslušajte me.
Slušam vas.
Problem je izmakao kontroli.
Ne možete me smatrati odgovornim. Predstavljam vijeće.
Ali pristali ste ih predstavljati.
Jer ste jedan od njih.
Plaćate hrpu novca za stare stvari.
Stari namještaj, stare aute, stare slike.
Sve staro, osim staraca.
Jer ne služe za ukras.
Previše govore.
Čak i ako šute, govore previše.
Izgledaju kao budućnost i to vas plaši.
Zar ne shvaćate, g. Fakse,
da ćete i vi ostarjeti?
Problem nije u tome što je život kratak.
Problem je što je jako dug.
A ako se sad bojite i cijelo vrijeme trčite,
zamislite kako će biti poslije, kad vas noge izdaju.
Naravno, voljeli biste da Cardoso bude dobar,
tih i da ode u onaj hotelčić.
Ali on to neće učiniti.
Jer mu ja to neću dopustiti.
Jer jedno je nazvati nekoga sporim, slijepim ili glupim,
ali nazvati ga nepotrebnim
neoprostivo je.
- G. Rifkine. - Slušam.
Hvala što ste podijelili te misli sa mnom i…
Nemojmo više razgovarati, ako nije pred sucem.
Što kažete, Cardoso?
Da napadnemo? Hoćemo li?
Mislim da je bolje da ne napadnemo.
Što, Cardoso? A borba?
Želite reći da vam je draži posao od borbe za cilj?
Upravo to. Držim se posla, borba neka ide dovraga.
G. Menéndez Roberts,
klijent mi je naložio da produžim fitilj.
Ali bomba je još tu.
Idite.
Bavite se aerobikom do zgrade
i sazovite vijeće.
Ne zavodite i ne uvjeravajte. Komunicirajte.
Cardoso ostaje.
Kao vođa, duhovni savjetnik ili počasni domar.
Što god želite.
Ali imajte na umu da je ovo naš dogovor.
Ne obraćajte se sindikatu ni novoj upravi.
Jer ako DOSTA sazna,
gotovi smo.
Kad riješite problem,
nazovite ovaj broj i zatražite odvjetnicu Claru Cohen.
Recite joj da se javi „Tati”.
On je jedan od vođa DOSTA-e.
I neka mu kaže da je pitanje Cardoso riješeno.
I tada će se taj Tata pobrinuti za sve.
Razumijem.
Nekretnine Gorriti?
Da. Oni savjetuju DOSTA-u.
Pregovaraju s upraviteljima i sve to.
Idite, požurite se. Puno je posla.
Dobro.
- G. Rifkine. - Slušam.
Antonio…
Želim da znate da su mi ova pitanja vrlo važna.
- Kao i svima. Laku noć. - Opsjednut sam njima.
Sjajno promišljanje, navelo me da mislim o generacijskom jazu…
Još jedna riječ i prijavit ću vas za jezikomorstvo.
Priznajem, ponekad se ne znam izraziti.
Ni otići.
- Razumijem. Bok. - Idite.
- Laku noć, Cardoso. - Neka se sve praši. Idite.
Vrlo dobro.
Nema na čemu, Cardoso.
Sjebat će me.
- Što? - Idem u zatvor, zaboga.
Silovat će me u ćeliji u 85. godini.
- Baš mi je trebalo. - Ali još imate posao, zar ne?
Zašto me ne grlite?
Savršeno mi je išlo.
Dali bi mi četiri mjesečne plaće.
Sad neću dobiti ni novčića.
Što sam vam skrivio?
Čime sam ovo zaslužio, Rifkine?
Ne zovem se Rifkin. Rifkin je onaj prevarant od mog liječnika.
Tko ste onda ako niste Rifkin, Mobutu ni Rappaport?
- Tko ste? - Maloprije sam bio Clara Lemlich.
Žena. Samo je to nedostajalo.
Uzmete ono što trebate, ovisno o prigodi.
Sjaj je nestao.
Djevojka je otišla.
Tko je to?
- Nije nitko. - To je naš mali, zar ne?
Ne „naš” mali.
Moj mali, u redu?
- Moram porazgovarati s njim. - Ne. Nećete porazgovarati s njim.
Pažljivo slušajte, s ovim se tipom ne zajebava.
Likvidirat će vas, a onda će doći i likvidirati me.
Zato šutite, ne govorite ni riječi.
- Ostanite ovdje. - Dobro.
Vidimo se sutra.
Idemo, Rodrigo.
Tko je ovaj stari?
- Ne znam, ne poznajem ga. - Makni se.
Gdje živiš, stari?
Prvo ću ti reći gdje radim.
U 19. postaji.
Ravnatelj Menéndez Roberts. Narkotici.
Stvarno? Pitao sam te gdje živiš.
- Blizu. - Stvarno? Idem s tobom.
- Nema potrebe. - Hajde, stari. Samo 1000 pesosa.
Ne, sinko. Ne treba, hvala.
- Ne treba? - Ne.
Sad je 2000. Cijena je porasla.
Kakva slučajnost!
Baš sam jutros vidio tipa s četiri, pet pasa
koje je vodio na jednoj uzici.
I ja ću tako.
Povest ću tebe i onog starog šupka i obojica ćete mi dati 2000, jasno?
Ne, imali smo drukčiji dogovor.
Inflacija, znaš?
Hajde, stari. Pokret, nemam cijeli dan.
- I ti, idemo! Pomakni se. - Dobro, idemo.
- Je li starkelja gluh? - Dolazi.
- Miči se. - Stani!
Nikad se ne raspravljam s ljutom osobom.
Naučio sam to na ovim ulicama prije 70 godina.
Tek sam stigao ovamo, nisam ni govorio španjolski.
Svi smo bili na nečijem jelovniku.
Problem je što si s nama odabrao krivo jelo.
S Antoniom i sa mnom, jedeš samog sebe.
I mi živimo na ulici.
I mi svaki dan gledamo smrti u oči,
baš kao ti, Rodrigo.
Ljut si, i s pravom.
I ja sam bijesan.
Ali problem je gore.
Oni koji vuku konce.
Jer ti, ja i Antonio imamo istog neprijatelja
i moramo se držati zajedno.
Daj pet!
Eto.
- Pet tisuća pesosa. Jesi li me čuo? - Jao.
Unaprijed ili ću te ubiti, staro govno.
- Ne mogu. - Možeš.
- Daj mi sav novac. - Neću.
Ne, imam 40 000 pesosa.
Rado bih ih podijelio s tobom, ali ne ovako.
Ne ovako?
Da, ovako. Daj mi 40 000 pesosa ili ću te ubosti ovdje.
- Razmislite, gospodine. - Ne miješaj se!
- Ne. - Ne miješaj se! Ostani ondje.
Ostani ondje ili ću te izbosti. Čuješ li?
A ti, stari, daj mi 40 000 pesosa.
- Daj mi novac ili ću te ubiti. - Ne. Evo.
Koji vrag, stari?
- Majku ti! - Evo ti!
Što sad?
Što radiš? Želiš li umrijeti, kurvin sine?
Ne, Rodrigo!
Reci mu kako ovdje funkcioniraju stvari.
Ti si kriv, starče.
Gospodine!
Gospodine, ustanite.
Hajde.
Nemojte se šaliti.
Ustanite, molim vas.
Upomoć!
Molim vas, pomozite mi! Ovdje!
Pomozite mi, molim vas!
Ovdje!
Ustanite, gospodine.
Pomozite, molim vas!
Ovdje smo! Molim vas, pomozite!
Neka netko…
Upomoć!
Pa? Što kažete?
Taj se mali usrao od straha, ha?
Da, taj nas gad više neće gnjaviti.
Tras, lupim ga štapom ovdje! Tras, još jednom ondje!
Eto mu.
Recite mi nešto, Rocky.
Ostat ćete ovdje?
Jer ako ostanete ovdje,
bez uvrede, ali ja se gubim odavde.
Znao sam da ćete se brinuti za moje zdravlje.
Nije ništa, samo blago uganuće.
Znam pasti.
A znati pasti pola je uspjeha.
I liječnici na hitnoj pali su na mene.
Tretirali su me gotovo kao ljudsko biće
i dao sam im 40 000 pesosa kao napojnicu.
Ionako sam ostao bez novca,
ali zadržao sam svoja načela.
Ili odlazite vi ili odlazim ja.
Taj se mali neće vratiti, Antonio.
Traži laku zaradu.
- Ne želi probleme. - Pa…
A ako se vrati, objasnit ću mu opet, kao ravnopravnome,
da smo u istoj zamci.
Budući da se tako dobro slažete, ostavit ću vas da razgovarate.
Čekajte. Nemojte otići.
Prijateljstvo poput našeg prava je rijetkost.
- Moramo ga zaštititi, znate? - Kakvo prijateljstvo?
Nikad nije bilo prijateljstva.
- Kako ne? - Ne znam ni kako se zovete.
Ali pomogli ste palom suborcu.
Učinio bih to i za ozlijeđenog psa.
- Stvarno? - Da vam nešto kažem.
Kad sam vas vidio kako ležite, gotovo mrtvi,
rekao sam si: „Antonio, tebi se to neće dogoditi.”
Gle!
- Pogledajte ovo. - Tatice!
Mali je ostavio nož.
- Shvaćate li to? - Da.
Sigurno će ga doći tražiti.
I dat ću mu ga.
To je pregovaranje. Tako osvajate ljude.
I učinit ću to daleko od vas.
Kako bi shvatio da vi i ja nemamo veze.
Kozak izgubi mač, a vi mu ga vratite.
Znati se povući druga je polovica uspjeha.
Vi nastavite padati, ja ću se nastaviti povlačiti.
Da vidimo tko će završiti utakmicu s manje slomljenih kostiju.
Ne možete mu plaćati svoje pravo na postojanje, Cardoso.
Trgovina se zatvara za siestu. Vratite se u pet, gospodine.
To je to, spavajte.
Dajte svijetu što želi, kao i uvijek.
Tatice!
- Što? - Tata!
- Bože. - Što ti se dogodilo?
- Ništa. - Što? Jesi li dobro?
Da, dobro sam.
Bez brige.
- Ali ja… - Samo uganuće.
Ozlijedio si kuk?
Ne, samo uganuće.
A što ti je na čelu?
- Ovo? - Da.
- Samo mala ogrebotina. - Mala ogrebotina?
- Opet tuča? - Kakva tuča? Nikad se ne tučem.
Stvarno?
A prošli mjesec, kad si napao mesara?
Nisam napao mesara.
Napao sam meso.
Po tim cijenama, praktički je to molilo.
Ali to je ilegalno. Razbacao si sve, napravio nered.
Kriminalizirat ćeš socijalni prosvjed?
Ne! Ti si ovdje kriminalac. Ne možeš to raditi.
Sjedni, razgovarajmo. Možeš li mi reći što se dogodilo?
- Ništa. - Ne govori to.
- Reci mi. - Ništa. Zbunjeno, potlačeno dijete.
Još jedna žrtva ovog usranog društva.
- To je sve. - Lopov?
Ne. Što?
Tukao si se s lopovom?
Nisam se tukao. Razgovarali smo.
- Ne mogu vjerovati. - I došli smo u slijepu ulicu.
Ne govori mi više. Ja sam kriva što sam te ostavila samog.
Moram te držati na oku. Ne mogu te ispustiti iz vida, tatice.
- Pogledaj što radiš. - Prestani, plašiš me.
Plašim te?
Sjajno. Ja živim u strahu.
Svaki put kad telefon zazvoni, skočim.
Sad policija, sad bolnica. Tatica, što ti se dogodilo?
Bio si fantastičan prije mjesec dana.
Ali jutros me nazvao neki tip. Neki…
Menéndez Roberts.
- Nazvao te? - Da.
Što je rekao?
„Recite DOSTA-i da je problem s Cardosom riješen.”
Nevjerojatno!
„Molim vas, prenesite ovu poruku g. Rifkinu.”
Pretpostavljam da si ti taj Rifkin.
Barem sam jučer bio.
A tko ćeš biti sutra?
Gle, tata.
Došla sam ti danas reći
da je ovo posljednji put da te štitim.
Nisi me valjda cinkala?
Ne, nisam te cinkala. Ali to je to.
Samo ove godine bila sam vijesti Telefea,
Okružni ured 24.
Nacionalni institut San Martín,
Ured pučkog pravobranitelja i DOSTA.
DOSTA je pravi biser, zar ne?
Ne, dosta je ovog.
Prestani. Pogledaj se.
Moja je vlastita kći već zaboravila što je moralno načelo.
Načelo?
Kakvo načelo? Ovdje nema načela, to je prijevara.
Obična osobna prijevara.
Ovo je vladavina terora jednog čovjeka. A ja sam ta koju teroriziraju.
Prije tri tjedna došla sam u ured
i rekli su mi da je zvao savezni policajac
da provjeri ponašam li se dobro.
Bilo je važno da iskusiš iz prve ruke
kako je kad te progone i nadgledaju.
Progone?
Plašite me, gđo Cohen.
Bojim se što biste mi učinili zbog onoga što smatrate ljubavlju.
Bojim se vaših ispitivanja. Mučenja, iskreno.
Kakva ispitivanja, tatice?
Pitanja koja mi postavljaš da provjeriš jesam li senilan.
„Što si radio jučer, tata?”
„Što si danas jeo za ručak, tata?”
Jedan pogrešan odgovor i poslat ćeš mi medicinsku sestru.
Dva pogrešna odgovora i šalješ me u dom.
Najviše se bojim da ću se jednog dana probuditi blesav
i smjestit ćeš me u dom.
Ili još gore, u svoju kuću.
Sibir, podružnica La Horqueta.
Ne bojim se mnogočega.
Zapravo samo jedne stvari.
Tebe!
Kad dođeš k meni, ne javljam se na zvono.
Molim te, prestani me pratiti.
U Buenos Airesu nema dovoljno parkova da se sakrijem od tebe.
Tatice!
Ne zovi me „tatice”.
Ja sam „tata”, kao i uvijek.
Više bi volio da te zovem dr. Engels?
Ozbiljno si mislio da nisam shvatila?
Dr. Engels, psihoanalitičar.
Dr. Federico Engels, s Freudovskog instituta.
Daj!
Zašto si onda odgovorila na pisma?
Jer je normalan razgovor s tobom praktički nemoguć.
Činilo mi se da je to najbolji način da slušaš.
Pišem dr. Engelsu i kažem mu što mislim.
- To ti je bilo pametno. - Hvala.
Barem si još pametna.
Možda si izgubila gorljivost, ideale.
Prestani, tatice.
Sjećam se kao da je bilo jučer.
Kad nisi mislila da svijet pripada najboljem ponuditelju.
Ne danas, tatice. Ne ova tirada.
To je, naravno, bilo prije Nekretnina Gorriti.
Prije nego što si zamijenila Marxa i Lenjina za Dolcea i Gabbanu.
Barem smisli novi vic, dobro?
Kraljica upravljanja zgradama.
S čizmama od 300 dolara.
Izdajica svog imena.
Usranog imena.
Clara nije usrano ime.
Clara Lemlich zastupala je nešto.
A ja nikad ništa, zar ne?
Clara Lemlich ustala je za svoje ideale.
Evo ga.
Studeni 1948.
„Imam tek devet godina.”
Imam tek devet godina.
Nikad se nije okupilo toliko ljudi.
- Tisuće košuljara. -„Straga sam…”
Straga sam s ocem.
Stavlja me na ramena da mogu vidjeti.
Sazvana je opća skupština.
Prvi je govornik bio Gompers, zatim Monserrat Bengorea,
Palacios i Benvenuto.
Svi su održali lijepe govore.
Govore o šefovima koji cijene imovinu više od života
i profit više od naroda.
Sve lijepi govori, lijepe riječi.
-„Ali…” - Ali ozračje je još bilo malo hladno.
„Sve dok odjednom…”
Sve dok odjednom, pored mene,
ne ustane mršava djevojka, tinejdžerka,
i otrči na pozornicu.
I neustrašivo se popne među velikane.
I počne vikati na jidišu stotinama ljudi.
Malo tko govori jidiš, kao što možeš zamisliti.
Ali imala je tu moć da je svi razumiju.
Zvala se Clara Lemlich.
„Ja sam radnica,
jedna od onih koji podnose nehumane radne uvjete.
Dosta mi je riječi
koje nas ne griju, ne umanjuju našu glad,
ni smiruju naš gnjev.
Predlažem da se smjesta proglasi opći štrajk.”
Na trenutak vlada potpuna tišina.
A onda izbija iz mase neka vrsta rike,
stopala udaraju o pod…
Delegat traži odobrenje.
Tisuće ljudi viču: „Da!”
Jednim glasom.
„Jeste li sigurni?
Jeste li voljni dati svoje živote za ovo?”
Diže se tri tisuće ruku.
A moj tata, koji je držao mene, kaže:
„Digni ruku, sine. Digni ruku, ja se kunem.”
I moja se ručica podiže.
A moje srce staro devet godina udara kao bubanj,
dok moj otac i tisuće drugih prisežu:
„Ako postanem izdajnik cilja kojem se sad pridružujem,
neka ova šaka usahne na ruci koja je drži.”
-„A delegat viče…” - A delegat viče…
-„Proglašen je opći štrajk!” - Proglašen je opći štrajk!
-„I onda svi…” - I onda svi kliču, Clara!
Godinama poslije, ti si rođena
uz snažan vrisak.
Rekao sam tvojoj majci:
„Esther, to je snaga Clare Lemlich.
- Tako se zove.” -„Tako se zove!”
-„S tom si se gorljivošću rodila!” - S tom si se gorljivošću rodila!
Moja kći.
- Idemo ovamo. - Predivno, tatice.
Da.
Sada, 60 godina poslije,
shvaćam da je rodila KGB.
Idi kvragu, tata.
Ako se zakuneš da me nećeš pratiti, idem.
Tatice, Clara za mene nije samo ime.
Clara je za mene prokletstvo.
Svi u školi, kad su navršili deset godina,
dobili su, ne znam, bicikl.
Ti si meni dao primjerak Kapitala.
Imala sam deset godina, tata.
Sjećaš li se Patricije? One sa šiškama?
Da, naravno da se sjećam.
Moja jedina prijateljica.
Jednog dana kaže da vjeruje u Boga.
Bila sam potpuno zbunjena.
„Tata, Patricia kaže da vjeruje u Boga. Što da joj kažem?”
„Reci joj da će je to proći.”
Rekla sam joj to, a ona je rekla svojoj mami.
Mama je rekla tati, tata cijelom kvartu.
Sljedeći dan, nitko se iz kvarta
nije htio igrati sa mnom.
Bila sam sama.
Cijelo sam djetinjstvo provela sama.
Nepravda.
Vjerovala si u svoje stvari i divio sam ti se.
Otišla si iz stranke. Poštovao sam to.
Prosvjedi za ljudska prava, za suverenitet Malvina, za demokraciju.
Protestirala si, a to je bio tvoj glas,
ne moj ni tuđi.
Htjela si promijeniti svijet, voljela si to.
Da, voljela sam to.
- I promijenila si se. - Tata, svi se mijenjamo.
Svijet se ne mijenja.
- Što ti se dogodilo, kćeri? - Što mi se dogodilo?
Udala sam se, dobila dvoje djece, živjela svoj život.
Vodim bitke koje mogu dobiti. Pametnija sam nego prije. To se dogodilo.
I sad se cijeli kvart želi igrati s tobom.
Udala si se za Rickyja, nasmiješenog kirurga.
Previše naplaćuje i liječi bogataše
i na taj je račun kupio kuću u La Horqueti.
Ondje, vaša djeca čvrsto vjeruju u televiziju preko Netflixa.
I druga se djeca igraju s njima.
To je nova utopija.
Svi se igraju sa svima.
- Ja ne. - Odlazim.
Zadržavam svoje neprijatelje, čuvam ih.
- Ne zaboravljam ih. - A što radiš?
Protestiraš u mesnici.
Zaboga, tebi je sve tako lako da se kunem da ti zavidim.
Znaš na čijoj si strani. Ali zašto vodiš stare ratove?
Tvoja revolucija ne postoji. Stara je. Gotova je.
Jesi li vidio ljude, voljene mase, u zadnje vrijeme?
Boli ih za sve.
A ja nemam vremena da idem u tvoju revoluciju.
Imam posla, tata.
Moram na posao.
Dat ću kad dobijem nešto zauzvrat. Razumiješ li?
Pogriješio sam.
Više nisi ni pametna.
Znam da se stvari nisu promijenile.
Misliš li da sam glup?
Tim više,
jedini odgovor na skandal ostaje skandalizirati, razumiješ?
Skandalizirati!
Ne mogu više, tatice. Prestani, molim te.
Bok, Rappaport.
Prestani, tata.
Bok, Rappaport.
Ne igram se.
Ma daj, voljela si to kad si bila mala.
Ali sad se ne sjećam.
Rappaport, kako je tvoja obitelj?
Nisam ja Rappaport.
Kako je u prodavaonici cipela?
Nisam ja Rappaport.
Bok, Rappaport. Kako si?
Nisam ja Rappaport. I nemoj me tapšati po leđima.
A što misliš tko si
da mi govoriš kako da pozdravim Rappaporta?
Ljutiš se na tatu.
Oprosti mi.
Oprosti ti meni, tatice.
Moram nešto poduzeti s tobom.
Ne moraš ništa učiniti, kćeri.
Želim da iseliš iz ovog kvarta.
Želim da prestaneš lutati ulicama i da budeš siguran.
I odlučna sam.
- Ispričaj me, imam posla. - Kamo ideš, tatice?
Tatice, slušaj me. Sjednimo ovdje, može?
Želim ti reći nešto o čemu sam razmišljala.
Slušaj me.
Gle…
Dat ću ti tri opcije, u redu? Moraš odabrati jednu.
Prva opcija, dođeš živjeti sa mnom.
- Imat ćeš svoju sobu i kupaonicu… - Odbačeno.
Druga opcija.
Ricky, nasmiješeni kirurg, našao je lijep smještaj blizu naše kuće.
Donijela sam ti ovo da vidiš. Rezidencija Ariši.
Odbačeno.
Imam treću opciju.
Ne čini mi se najboljom,
ali spremna sam pokušati mjesec dana da vidimo kako ide.
Ostaneš u svojoj kući.
- Dobro. - Ali ne skrivaš se od mene.
Primiš me u posjetu, barem jednom tjedno,
i prestaneš dolaziti u park.
Ne želim da budeš na ulici, tata.
Osim toga, svako popodne ideš na ovo drugo mjesto.
Išla sam ga vidjeti, divno.
Dat će ti ručak, a poslijepodne su aktivnosti.
To je Centar za starije Uspallata.
Kakav centar?
- Centar Uspallata. - Aha.
Dat će ti… Gle, što sam ti rekla.
Aktivnosti. Pročitaj.
„U jedan sat.
Dr. Alfredo Mantovani predstavit će audiovizualni vodič
o higijeni i profilaksi u trećoj dobi.
Živjela higijena.”
No…
„U dva sata. Volimo folklornu glazbu. Gaucho gitara.”
To je lijepo.
„U 15.30 radionica Živjele rukotvorine,
koju vodi gđa Graciela Raimúndez.”
Dobro. Rezimirajmo onda.
Imamo egzil u La Horqueti,
imamo Vražji otok i imamo starački vrtić.
Odbačeno, odbačeno i odbačeno.
A sad me ispričaj, odlazim.
Pusa za tatu.
Puno pusa. Eto ga, hvala.
Tužit ću te, tata.
Otišla sam k odvjetniku nakon tvog juriša na mesnicu.
Mogu me proglasiti tvojom skrbnicom.
Kaže da ima mnogo dokaza
da si fizički i mentalno nesposoban
brinuti se sam za sebe.
Cijeli niz napada, prijetnji,
lažnih identiteta.
Tatice, vidim te ovako, s tom hodalicom…
Želim te zaštititi.
Preklinjem te.
Ne sili me da zovem tog odvjetnika.
Ako pobjegneš, naći ću te.
Spremna sam da me mrziš ako treba.
Ti to ozbiljno?
Da.
Clarita, moram ti nešto reći.
Napisao sam ti pismo da ga pročitaš nakon moje smrti,
ali mislim da je bolje da sad znaš.
Što se događa? Plašiš me.
Tvoja majka i ja
jako smo se voljeli.
Želim da ti to bude vrlo jasno.
Nova godina, 1959.
Slavili smo u Klubu mladih radnika,
a između čaša jabukovače
spomenuli bismo dijalektički materijalizam,
pa dodanu vrijednost
i uvijek se nešto uspjelo dogovoriti.
Odjednom stižu vijesti s Kube.
Fidel je ušao u Havanu.
Revolucija je trijumfirala.
Došlo je do burne rasprave o tome što učiniti, što ne učiniti,
kao da smo mogli nešto učiniti iz Villa Crespa, zar ne?
Svi su raspravljali o strategijama.
Svi su se svađali.
A onda vidim ženu kako sjedi ondje,
a suze joj padaju na radio.
Esther, tvoja mama.
Osjetio sam toliko nježnosti.
Godinama kasnije rodila si se ti, moja draga kćer.
Bilo je dobro, sve je bilo savršeno.
Do listopada 1992.
Treći listopada.
I što se dogodilo?
Zaljubio sam se.
Zaljubio sam se, Clarita, prvi i jedini put u životu.
Srce mi je eksplodiralo.
Tata, ne znam što da kažem. Ali samo si čovjek.
Imala je 20 godina, a ja 53.
- Što? - Da.
- Gdje si je upoznao? - U knjižnici Židovskog centra.
Za glavnim sam stolom
i vidim divnu djevojku, Anu Grimberg,
kako uči.
Podiže pogled i smiješi mi se.
Ne mogu ni govoriti.
Vraća se knjizi.
Izgleda tako tužno.
Vidi se da je sama.
Ustaje da ode.
Trebao bih joj se obratiti.
Hoću li imati hrabrosti?
I obratim joj se.
Razgovaram s njom,
a riječi samo teku satima,
i danima poslije,
u njezinu stančiću u ulici Finochietto.
Bilo je to najsretnije razdoblje mog života.
Kaže mi da sam je spasio od samoubojstva.
Spasio sam je taman na vrijeme, Clarita.
U zadnji čas.
Zahvaljujući meni, nije umrla.
Ali u braku sam s Esther.
Ništa se ne može učiniti.
Otišla je u Izrael, započela novi život.
Šest mjeseci poslije primio sam pismo.
Pisalo je da postoji beba.
Djevojčica.
A onda, svake godine ili dvije,
još pokoje pismo, kratko.
A onda tišina.
Nikad više.
Prije tri mjeseca primio sam telegram iz izraelskog veleposlanstva
da će me doći posjetiti narednik Grimberg
sljedeći petak u pet popodne.
I točno u pet sati dolazi narednik Grimberg.
A to je žena.
Uglavnom, narednik Grimberg
moja je kći.
Trideset i dvije godine.
Izgleda kao majka. Predivna je.
Došla je u Buenos Aires da me upozna.
I vodi me da živim s njom.
Zato sam ti morao reći.
Idući mjesec idemo u Izrael.
I ondje ću provesti posljednje dane.
Eto.
Nemaš se zašto brinuti.
Kako da se ne brinem, tata? Govoriš mi…
Ni meni nije lako, dušo.
Ali razumiješ, morao sam ti reći.
Shvaćaš li? Da?
- Želim je upoznati. - Naravno.
Tvoja je sestra.
- Kad je mogu upoznati? - Prekosutra, u petak.
Na ručku. Ja častim.
Ne, ja ću, da idemo u neki lijepi restoran.
Dobro.
Dobro. Čestitam.
Napokon imaš što si htio, kći vojnikinju.
Ne, sjedni. Kamo ćeš, dušo?
Kasnim, upalila sam sva četiri žmigavca na saonicama,
a Sibir je daleko.
- Vidimo se u petak. - Dođi, sjedni.
Vidimo se u petak.
Dođi, Clarita. Čekaj malo, Rappaport.
Bok, Rappaport!
Rappaport, što ti se dogodilo?
Bila si visoka i plava.
A sad…
Rappaport!
Rappaport.
Sve ste izmislili.
Očito.
Koji vražji kurvin sin.
Vlastitoj kćeri.
Učinio sam to da spasim život.
Vlastiti.
Koji kurvin sin, zaboga.
Htjeli su me poslati u dom za starije.
Nije bilo vrijeme za oklijevanje.
Nikad nisam upoznao većeg kurvinog sina
u povijesti sinova i kurvi.
Vi biste otišli kao janje u koncentracijski logor
da vas objese na stabla ariša.
Nikad to ne bih učinio vlastitoj kćeri. Nikad.
Više mi nije kći. Suučesnica je.
Osim toga, neće vam proći. Prekosutra, u petak…
U petak ću biti u Quemú Quemúu ili u Hong Kongu.
Quemú Quemú… Molim vas.
Ovakvi nećete stići ni do centra.
Otići ću nekamo gdje me ne mogu naći.
Stvarno? A vaša kći? Mislit će da ste umrli.
Kakav ste vi to čovjek?
Boli vas briga za bilo koga, starče.
Ostavit ću joj pismo. To je to.
Poslat ću joj pismo i objasniti razloge svog ponašanja.
Riješeno.
Rodrigo?
Ne može biti Rodrigo, ovaj je tip mnogo veći.
Krasan crtež, Laurita. Identično je.
Kako si me našao?
Traži pa ćeš naći, lutko. Duguješ mi nešto, zar ne?
Da.
Izvoli.
Čekaj. Duguješ mi 500 tisuća. Ovo nije ni sto.
Hej, dođite.
Dođite.
- Što je? - Dođite.
Objasnit ću ti.
Što, da je park pun šupaka i narkića i nitko nikoga ne poštuje?
Nisam uspjela nabaviti novac, ali hoću.
Kad si zvala u 3 h da ti nabavim kokain, jesam li ikad rekao „ne mogu”?
- Ne. - Jesam te kad iznevjerio?
Ne. Znam, oprosti.
Jebote! Ljudi bez morala baš me živciraju!
Dođi ovamo, mala.
Dolazi ovamo!
Ne miči se, kvragu!
Iskuliraj se, kvragu.
Moraš me shvatiti ozbiljno, Laurita.
U suprotnom neću doći do svoje love.
Ako ne dobijem svoju lovu, ti nećeš doživjeti starost.
- Sutra u 20 h, u sjenici. - Daj mi još vremena. Ne mogu…
Dođi.
Hej, slušaj me.
Nemoj nikad reći „ne mogu”, Laurita.
Ti si mala lokomotiva, možeš to, dobro?
Pitaj svoje starce.
Prodaj nešto.
- Ili stani na ugao i naplati sebe. - Ne.
Ali ja ću dobiti svoju lovu.
- Sutra u 20 h, u sjenici. - Ne.
I da se nisi usudila pobjeći iz grada.
To bi bila pogreška.
Dovraga, čovječe.
Kakav usran grad.
Osjećaš se kao da si i ti govno.
Bok, lutko. Vidimo se sutra.
Gospođice!
Jeste li dobro?
Jao, draga…
Ma dajte!
Evo. Izvolite.
Uzmite ovo ako trebate, draga.
Hvala.
Nema na čemu.
Je li taj tip bio lihvar?
Ne, on je diler.
Prodavač.
- Prodaje drogu. - I nemate novca da mu platite?
O, Bože.
Poslušajte me, otiđite što prije.
I što dalje možete.
Napustite grad ako morate.
Ne znam…
Uđite u vlak kojem ni ne znate odredište.
- Ali idite, draga. Poslušajte me. - Ne.
Zašto? Zašto moram otići?
Prestajem s time.
Nisam uzela ništa tri mjeseca.
Upisala sam se na likovnu akademiju.
- Želite li da vam pokažem? - Naravno, draga.
Dolazim u park svaki dan.
Cijelo vrijeme crtam.
Želim postići nešto u životu.
No nije dovoljno.
Ne, nemojte to raditi svojim crtežima.
Ne, baš su lijepi. Nemojte tako.
Poslušajte me, odite uskoro i daleko.
Ne.
Ne mogu pobjeći tim tipovima.
Poput trgovačkog su lanca, imaju podružnice posvuda.
Ima pravo.
Moramo poduzeti nešto drugo.
Recite mi, gospođice.
Imate li planove za ručak u petak?
Ne znam.
U petak ću ići u bolnicu ili možda biti mrtva.
Ne, nećete u bolnicu.
Morate mi vjerovati.
Nećete umrijeti.
Dobro, draga?
Vrijeme?
Deset do osam.
Vrlo dobro.
Kako se zovem?
Opet? Koliko vam puta moram reći?
Kako se zovem?
Donato.
Puno ime.
Severino Donato.
Poznatiji kao…
Promukli Donato.
Dobro je? Jesam li prošao?
Glavni ravnatelj Severino Promukli Donato.
Dobro, sad vi. Kako se zovete?
Zovem se Pizda Materina.
Kako se zovete?
Trapavac Robledo.
Trapa Robledo.
Kako bi moglo biti Trapavac Robledo?
Trapavi ste?
A vi ste promukli?
Ma dajte, molim vas.
Trapa Robledo, gospodine.
Htjet će moju životnu priču prije nego što me upuca?
Možda se to spomene u razgovoru.
U ovakvim situacijama sve je u detaljima.
„Trapa” zvuči kao strojnica.
Trapa.
Predstavite se, kažete:
„Prvi narednik Evaristo Trapa Robledo.”
Neću reći to sranje.
Učinit ću što sam rekao da hoću. Točka.
A to nije malo.
A evo me, pušim.
Pušim.
Nisam taknuo cigaretu 32 godine.
Upoznam vas i sad pušim. Nevjerojatno.
Činim to zbog te djevojke, da se ne mora prostituirati,
ali neću ostati ni minutu duže nego što je potrebno.
Vi ste tempirana bomba, starče.
Pregledajmo dosadašnje događaje, molim.
Kako sam vam naudio? Da čujem.
Onaj mali razbojnik jučer nije došao, kao ni danas.
Više mu ne moramo plaćati cestarinu. Točno?
Zasad.
A vaš posao? Je li tko spomenuo vaš otkaz nakon mog razgovora s Menéndez Robertsom?
Zasad.
Kad taj tip dođe,
prići ćete mu i reći: „Dobra večer.
Narednik Evaristo Trapa Robledo.
Glavni ravnatelj Donato želi razgovarati s vama.
Zovu ga Promukli.”
Dovedete ga ovamo i to je to.
Vaš je posao gotov.
I poslije toga se gubim.
Otići ću kući i saznati što se dalje dogodilo iz vijesti.
Ali ne razumijem.
Ako ćete vi razgovarati s njim,
zašto trebate mene?
- Ne razumijem to. - Detalji, Antonio.
Ovo ostavlja dojam da postoji osoblje, organizacija.
Sad, Cardoso. Sad.
Bolje da odem.
Ne, idite onamo.
Što je, stari?
Robledo, Evaristo, Trapa. Drago mi je.
Slušajte, moj šef… Glavni ravnatelj Donato, ondje.
Treba vas.
- Vaš šef? - Da.
Ja sam iz tima. On vas želi vidjeti.
- Tko ste vi? - Dio njegova tima.
Ali tko ste?
Robledo.
Evaristo, Trapa.
Izgledate mi poznato. Poznajemo se?
Ne.
Ne, gospodine. Ne poznajete me.
Ne, gledajte, ne možete me poznavati jer… Znate? Gle, ja…
Nisam nitko.
- Kako to mislite? - Nisam nitko, vjerujte.
Ne postojim.
Ne, ali slušajte. Obratite pozornost jer…
Onaj koji jest netko i želi vas vidjeti…
Ne mogu, imam posla.
- Ravnatelj… - Rekao sam da ne mogu, zauzet sam!
Aha, nisam shvatio.
Čini se da ne može. Ima posla, kaže.
Slušaj, dečko.
Obraćate se meni?
Da, tebi, Al Capone.
- Dođi. - Što želite?
Ne želim vikati. Dođi ovamo.
Laurita Martínez. Petsto tisuća.
Zvuči ti poznato to ime? Zvuči ti poznato taj iznos?
Što?
Ovamo, dečko.
Dođi razgovarati s tatom.
Ostavljam vas da razgovarate na miru.
Što je s Laurom Martínez? Tko ste vi?
Ja sam ravnatelj Donato.
- Ako ta kurvica misli… - Ta je kurvica moja kći.
Sjedni.
- Hajde. - Vidi ti to.
Cura ima oca.
Nisam joj biološki otac, otac sam drukčije vrste.
Imam mnogo djece.
Ja sam Promukli Donato.
Nikad čuo za tebe, starče.
Na tvojoj razini, naravno da ne.
Vi mlađarija pojma nemate.
Pa završite u jarku.
Da te informiram.
Vjerojatno surađuješ s 32. postajom.
Nadgledam cijelo južno područje.
Od Avenije Belgrano do rijeke Riachuelo.
Sigurno razumiješ da nemam vremena za sitnice.
To ostavljam Debelom.
Debelom Rogeliju.
Dvoglavom.
Trapa!
Ne poznaje Dvoglavog.
Inače, ne zajebavaj se s Trapom.
Vodič je za mjesta s kojih se nitko ne vraća.
- Je li jasno? - Prijeđi na stvar, stari.
Ne čini to. Živcira me to, a to nije dobro za tebe.
Razgovarajmo o tvom problemu.
Ta cura, Laurita. Nisam zadovoljan njome.
Činjenicu da se navukla na kokain smatram osobnim neuspjehom.
Priznajem.
Ali rekla mi je da si je udario, a ni to me ne usrećuje.
Razumijem da treba paziti na svoj teritorij,
ali mi ćemo to riješiti.
Ovo te se ne tiče.
Ona je član obitelj i više nikome neće smetati.
Razumiješ li? Zaboravi je.
Nikad je nisi poznavao.
Zaboravi je ili si ti taj koji će postati uspomena.
Hoćeš reći da ćete vas dva starca meni nešto učiniti?
Naravno da ne.
Mi nikoga ne diramo.
Neću se tući s tobom, možeš me ubiti pogladiš li me.
Ali s Trapom se ne zajebavaj.
Ti to mene zezaš? Dosta s tim glupostima.
Što ste radili ovdje jučer i prekjučer?
- Ne sjećam se. - Ne?
Koristio si ovo. Imam oči na potiljku.
- Upozoravam te iz pristojnosti. - Gdje je mala?
Činiš veliku pogrešku.
Jebote! Mrzim kad me ljudi ne poštuju!
Prvo ta djevojka, a sad ovi prdonje.
Piše mi na čelu „budala”?
- Ne znam, ne vidim. - Dosta glupiranja.
Reci mi tko si i gdje je djevojka.
- Ja sam Promukli Donato. - Nije me briga! Gdje je?
Nije me briga!
U postaji znaju da sam tu.
Ako se ne vratim do devet, poslat će nekoga.
Još misliš da sam idiot? Reci mi gdje je djevojka i idem.
Nisam ovlašten ništa reći.
Slušaj, živim na ulici.
Bezobrazan si prema meni na ulici, mom domu.
- Gdje je mala? - Ja sam ravnatelj Donato.
Da vidimo kako ćeš se obraniti, ravnatelju.
- Pusti me! - Gdje su ti ljudi? Ne vidim ih.
Pusti ga!
Pusti tog čovjeka, kvragu! Ili ću zvati policiju!
Trapavi se javio!
Jedan je na uglu, idem po njega.
- Vrati se. - Idem po njega.
Stari!
Opa! Što je ovo?
Što je ovo? Ovo je ludi starac s nožem u ruci.
Niti me ne vidiš!
Vidim plavu sjenu s krvlju.
Približi se i ubost ću te. Kunem se da ću te srediti, usrani gade.
Dosta, Trapa. Odlazim.
Jebeni starci stvarno mi idu na živce. Gdje je ta cura, kvragu?
Pobjegao si, propalice!
Ne, Cardoso.
- Uplašio si se, šupčino! - Cardoso!
Ovo je moje mjesto, jasno?
Ja sam Antonio Cardoso, kukavice!
Zezaj me opet i odrezat ću ti jaja!
Spravit ću tvoja muda na salatu, kvragu!
O, ne! Ne, kurvin sine!
Ne, kurvin sine! Ne!
Cardoso!
Cardoso, dođite.
Sjednite ovdje, ako hoćete.
Ja samo…
Ni riječi, molim vas lijepo.
Samo sam vam htio reći
da ste mi doista nedostajali, Cardoso.
Evo, rekli ste.
Također želim izraziti svoju radost da ste se vratili zdravi iz bolnice.
Jedino žalim
da me niste pustili da vas posjetim.
Ni pod razno.
Sposobni ste reći da ste liječnik i amputirati mi stopalo.
Proveo sam 12 divnih dana bez vas.
Imate pravo. Ne krivim vas.
Ne, rekao sam im:
„Čak i da kaže da je renomirani kirurg,
nemojte ga pustiti unutra.”
Ne krivim vas.
- I prestao sam izmišljati. - Sigurno.
Ne šalim se.
Od incidenta s onim nitkovom,
epizode u kojoj ste se, ako smijem reći, ponijeli veličanstveno.
Još od narednika Cabrala u ovoj zemlji nije viđena takva hrabrost.
Od tog sam dana samo ja.
Tog je petka Clara došla na ručak.
I rekao sam joj istinu.
Sirotica.
Imala je suze u očima
i odlučio sam joj reći istinu.
Priznajem da mi je činjenica što se ta Laurita nije više pojavila
pomogla donijeti tu odluku.
Ali mogao sam izmisliti novu laž, a nisam htio.
Moj je jezik opasan.
Pretvorio vas je u Trapu Robleda i skoro ste poginuli.
Izmislio je izraelsku obitelj i slomio srce mojoj kćeri.
Umirovio sam svoj jezik.
Kad već govorimo o vašem jeziku,
odvjetnik vijeća saznao je da DOSTA ne postoji.
Izbacili su na guzicu i mene i kotao.
Nikakve otpremnine.
Zaista mi je žao.
A onoj Lauriti obećali ste
da ćete joj pomoći s onim mafijašem.
A sad,
tko zna što je bilo s tom jadnom slatkom djevojkom.
Budući da radimo inventuru,
Rodrigo.
Vratio se, zar ne?
Sad naplaćuje 3000 pesosa.
Uvjerljivo ste izgubili. Pet nula.
Uvjeravam vas da ne trebam još soli na ranama.
I još nešto, ja nisam narednik Cabral.
Cabrala su pretukli na mrtvo ime, mene ne.
Naprotiv, gotovo sam ja tog gada prebio na mrtvo ime.
Ako ga uhvatim… Pogledajte ovo.
Vidite ovo?
Komad tog gada.
S jakne je, ali svejedno.
Skoro sam uzeo komadić njega prije nego što me sredio.
Znate li što sam vidio?
U bolničkom krevetu iznad mene je lebdjela
faca apsolutnog terora tog gada.
Oči su mu se razrogačile kao lubenice kad sam izvadio nož. Smrznuo se.
Usrao se. Tipu ništa nije bilo jasno.
Kako bi mu i moglo biti jasno?
Zaboga. Gledajte…
Čak i uz ovaj usrani vid
vidio sam da su mu oči širom otvorene,
zurio je u mene.
Jer me vidio, dobro?
Uvjeravam vas da me vidio.
Vidio me.
Slušajte me, jamčim vam da se taj gad
neće htjeti tako skoro zajebavati sa mnom.
Moram ovo uokviriti.
Nažalost, sad moram ići.
To je najbolja vijest danas.
Očekuju me u domu za starije u podne.
Zvoni u 12 h, a ako zakasnim, grde me.
Opet sam u vrtiću.
Moram se požuriti, jer me Clara zove svaki dan.
I više ne dolazim u park vikendom.
Idem u La Horquetu.
U bolnici su mi rekli da su vas jučer otpustili.
Zato sam došao ovamo, da vidim hoću li vas naći.
Jer vam dugujem ispriku, kao i istinu.
Zovem se León Schwartz.
To je moje pravo ime.
Bio sam aktivist u mladosti. To je istina.
Ali onda, život, obitelj, djeca…
Morao sam misliti kako ih prehraniti.
I 41 godinu mog aktivnog života
bio sam konobar u kavani Imperio u Villa Crespu.
To je sve.
Konobar.
U mirovinu sam otišao sa 73 godine.
Htio sam još malo duže raditi,
ali previše sam govorio, a to je smetalo nekim mušterijama.
Tako da sam cijeli život bio, kao i sad,
nitko.
Apsolutno nitko.
To je istina.
Zbogom, Antonio.
Želim vama i vašem nožu sve najbolje.
Majčicu mu.
Ne možete prestati lagati.
- Rekao sam vam istinu. - Kakvu istinu, gospodine?
Vi ne znate reći istinu.
Slušajte.
U ime svega što smo proživjeli,
recite mi istinu.
Već sam vam rekao istinu. Nema više ničega.
Ne, gospodine.
Vi konobar? Ma dajte, molim vas.
Sigurno ste bili mnogo više od konobara.
Ozbiljno, što ste bili?
Bio sam konobar, ništa više.
Bio sam konobar.
Osim kratkog razdoblja
u kinematografiji.
Što? Radili ste na filmovima?
Vi to zovete filmovima,
mi kažemo kinematografija.
Što ste radili?
Ne bih to nazvao poslom.
Nakratko sam bio producent, i redatelj/scenarist.
Producent i redatelj.
I scenarist.
Eto ga. Znao sam da ste me obmanuli!
To je velika stvar!
- Moglo bi se reći. - Da.
Bilo je to teško razdoblje.
Bile su 70-e. Crne liste.
Naši najtalentiraniji umjetnici bivali su ubijeni ili prognani.
Svi su bili prestravljeni.
Industrija je bila potpuno paralizirana.
Natjecao sam se u Cannesu
s dokumentarcem o latinoameričkim oslobodilačkim pokretima.
Opa, Cannes!
Da, Cannes, mnogo se govori o tome.
Bio je to mali osobni projekt.
Kako sam mogao i pomisliti da će osvojiti Zlatnu školjku?
Ne! Kako se zvao film?
Krvareće vene Pachamame.
Naježio sam se.
Nedostajalo nam je novca, što smo nadoknadili hrabrošću.
- Shvaćate? - Jasno.
Odjednom zazvoni telefon.
Dva ujutro.
Ne! Tko je to bio?
Filmska industrija.
„Trebamo brza rješenja, odlučne akcije.”
Zamislite kontekst.
Da, naravno. Mogu zamisliti.
Što ću sad?
Pa? Što ste učinili?
To je duga priča.
Vrlo duga i složena priča.
Pokušat ću vam to sažeti.
STRANCI U PARKU
PREMA DRAMI HERBA GARDNERA NISAM JA RAPPAPORT
Prijevod titlova: Nikolina Novak