Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
EZ A TÖRTÉNHET JÁTSZÓDHATNA 2030-BAN…
1984-BEN…
506-BAN, VAGY AKÁR 2000-BEN IS.
TÍZ ÉVVEL EZELŐTT VAGY PÁR NAP MÚLVA…
VAGY KI TUDJA…
AKÁR MOST IS.
Te balga, miért gyötröd magad Amikor semmi okod sincs?
Ki hitette el veled Hogy az élet csupa hazugság és kín?
Pedig a legnagyobb vihar után is Kiderül az ég
Ne sírj az életen, hanem nevess, ahogy én!
Micsoda megkönnyebbülés!
Milyen bölcs az anyatermészet,
hogy egy olyan közönséges dolgot, mint az ürítés,
ilyen élvezetessé tett!
Szinte már kezdem elhinni, hogy Isten nem csak mese.
Mindegy is.
Na, hol is tartottunk?
Miről beszéltünk?
Épp valami nagyon fontosat akartam mondani.
Miről is beszéltünk?
Nem beszéltünk.
Csak te beszéltél, én nem.
És én mit mondtam?
Nem tudom. Figyelni sem figyeltem.
Mindent egyedül csináltál.
Miért nem figyeltél?
Mert folyton hantázol.
Elegem volt belőled. Már két napja nem figyelek rád.
Ne tettesd, hogy olvasol! Tudom, hogy vaksi vagy.
Ez egy nagy park. Mindenféle ember van itt.
- Gyerekek, kézművesek, árusok… - Oké.
Miért nem zaklatod inkább őket?
Többé nem tárgyalok veled.
Akár annak a fának is beszélhetnél.
Ez egy lámpaoszlop.
Folyton hazudsz.
Be nem áll a szád, és minden szavad hazugság.
Követelem, hogy támaszd alá ezt a vádat!
Jó. Legyen!
Például
igaz-e, vagy sem,
hogy tagja voltál a Ruandai Felszabadítási Hadseregnek?
Persze hogy nem.
És nem Mobutunak hívnak. Légy őszinte!
Persze hogy nem.
Na tessék. Látod? Hazudtál.
Nem hazudtam.
Ez egy fedősztori.
Hogy? Az meg mi a fészkes fene?
Az én szakmámban mindenkinek van fedősztorija.
De több részletet nem árulhatok el.
Azt mondod, kém vagy?
Csak azt mondom, hogy Mobutu vagyok,
a Ruandai Felszabadítási Hadsereg tagja.
Micsoda baromságot találtak ki neked!
Szerinted én nem szóltam?
Dehogynem.
Hogy lehetne már egy 86 éves lengyel férfi Mobutu Ruandából?
„Ezt megszívtad, öreg. Neked a Mobutu jutott.
Nincs mi tenni. Ez már csak ilyen.”
De ebből élek.
És könyörgöm, ne faggass tovább!
De hát ez elég fura, nem igaz?
Miért egy vénséget választanak erre a munkára?
Van, ami nem világos?
Képzeld, nekem is.
Úgy egy éve
épp sorban álltam a bankban.
Egy férfi odajött hozzám,
és kerek perec megkérdezte, akarok-e titkos ügynök lenni.
Na ne!
Viszont van benne logika.
Azt hihették:
„Ez egy öregember. Észre sem fogják venni.
Láthatatlan, akár egy szellem, szabadon gyűjtheti az információt.”
Ez mondjuk igaz.
De pocsék fedősztorit találtak ki nekem.
- Hát… - De szépen kérlek!
Ne faggass tovább!
Komolyan mondom. Többet nem árulhatok el.
Fedőnevet is kaptam.
Abel.
Abel?
Abel Goldfarb.
És mi az igazi neved?
Samuel Goldfarb.
- Ugyanazt a vezetéknevet adták. - Tudom. Kész idióták.
De mit tehetnék? Valamiből meg kell élni.
Igen, én is mindig ezt mondom.
Árulj el valamit!
Szereztél nekik valaha bármiféle információt?
Egész nap itt ücsörgök
egy vénséggel, aki fának nézi a lámpaoszlopot.
Milyen információt szerezhetnék? Szórakozol? Persze hogy nem.
Utána kell járnom, mi a helyzet a kémek társadalombiztosításával.
Mert azt mondták…
- Te szarházi! - Mi az?
Te aljas gazember! Megint átvágtál.
Megesküdtem, hogy többé nem versz át, mégis sikerült.
„Abel Goldfarb vagyok.
A kémek társadalombiztosítása.”
Hihetetlen, hogy megint megtetted!
Ne mondd, hogy nem volt jó!
Remek történet volt.
- Hosszú, összetett, lenyűgöző. - Egyáltalán nem!
Végeztem veled!
Többször nem vágsz át. Húzz innen! Ez az én helyem, én értem ide először.
- A te helyed? - Az.
Hogy lenne már a tiéd? Mutass róla valami papírt!
Meglátjuk, a tiéd-e.
Mutassak róla papírt? Itt van, ni!
- A szép szóból nem értesz? - Ugyan!
Ebből majd megtanulod! Bokszbajnok voltam.
Én már három éve ülök itt.
Ezen a nyugodt, csendes helyen.
De egy hete megjelentél, és az őrületbe kergetsz. Elég!
Húzz el mire háromig számolok, különben leütlek!
Azt hiszem, erről váltanunk kell pár szót.
Megszólalt a gong!
- Figyelj… - A bokszolók már a ringben!
Hogy akarsz megütni, amikor nem is látsz?
Rettenetes, amit művelsz.
A képed lesz az, ha végeztem veled!
Már ne is haragudj,
de elkeserítő, ahogy viselkedsz, és borzalmas a természeted.
A bajnok ütéshez készülődik!
Hé, ne mozdulj! Maradj, ahol vagy!
Ne mozdulj! Lehet, hogy eltört valamid.
Még sosem estem el.
Hát, emiatt ne fájjon a fejed!
Én minden reggel elesem.
Felkelek, megiszom a kávémat, és elesem.
Ez az élet körforgása, nem igaz?
Kétévesen felállsz és elindulsz,
aztán mire kettőt pislogsz, 86 éves vagy, és újra esel-kelsz.
Fel tudod emelni a fejed? Mutasd!
Ez a beszéd. Ez jó jel. Jól van.
Most nézzük a medencéd környékét!
Oké, lássuk csak! Hadd nézzem!
Ha tetszik, hogy így masszírozlak, most szólok, hogy facér vagyok.
Vedd le rólam a kezed!
Ne aggódj!
Nem a világ vége, ha eltört valamid.
Az én csípőm mintha porcelánból lenne.
Tavaly kétszer is eltörtem.
Egyszer kis ideig halott is voltam.
Hat percig.
- Az nem tűnik túl soknak. - Épp bypassműtétem volt, és bamm!
Úgy kellett bebikázni a szívemet, mint egy kocsit.
Tudod mozgatni a karod? Megpróbálnád, kérlek?
Kitűnő!
Kutya bajod.
Most maradj ott öt percig, és pihenj egyet!
Egy viccel lehet a legjobban lazítani.
Verdaguer volt a legjobb. Emlékszel rá?
Ez is csak duma volt?
- Mi? - Mi az, hogy mi?
Az, hogy meghaltál.
- Biztos nem igaz. - De az.
- Az utolsó szóig igaz. - Az utolsó szóig? Ugyan!
Gyere, segítek!
Nem kell, egyedül is megy.
Jól van. Na gyere!
Ez az! Jó, hogy egyedül is megy,
- Most meg hova mész? - El a közeledből.
Torkig vagyok a hazugságaiddal.
Én nem hazudok.
Csak…
átszabom az igazságot.
Az igazság néha feszélyez. Mintha túl szűk lenne rám.
Ezért beveszem itt, kiengedem ott,
amíg tökéletesen nem illik rám.
Az igazság? Ugyan, kérlek!
Az igazság az, hogy tavaly tripla bypassom volt.
A nyugdíjból, amit hetedikén kapok, nyolcadikára nincs semmi.
Az előző napi kenyeret veszem meg a pékségben.
Ez az igazság.
Azt mondom, galambot etetek vele.
Én vagyok az a galamb.
Hat percig halott voltam, ez az igazság.
Azóta bevezettem valami újat.
Az átszabást.
Ma reggel azt mondtam a zöldségesnek, hogy én vagyok az utolsó comechingón.
Ő meghallgat.
Aztán elkezdtem a régi szép, La Pampában töltött időkről beszélni.
A portyákról.
És hogy a nagyapám Roca tábornok ellen harcolt.
És imádom ezt!
Ha 86 éven át egy ember voltam,
miért ne lehetnék 100 különböző a következő öt évben?
Egy kérdés.
Az a pékség… Mikor menjek, hogy…
Felejtsd el a pékséget!
- Nem értetted a lényeget. - Tökéletesen értettem.
Az a lényeg, hogy teljesen elment az utolsó csepp józan eszed is.
Nem csak egy kereked hiányzik, hanem az összes.
Mekkora mázlista vagyok!
- Egy igazi szakértővel van dolgom. - Bizony.
Be kéne, hogy mutassalak Clarita lányomnak.
Ő is szakértő.
Be akar dugni egy bolondok házába.
- Nézd, mit írt! - Mit? Olvasd fel!
„Elvesztette a kapcsolatot a valósággal.”
- Ezt rólam írta. - Igen.
„Felügyeletre szorul.”
Ezt a levelet a terapeutámnak, dr. Engelsnek címezte.
A baj csak az, hogy nincs terapeutám,
és én vagyok dr. Engels.
A pékség címét adtam meg neki, ő meg azt hiszi, hogy a kórházét.
És ő akar engem bezáratni.
Engem vádolsz őrültséggel,
de mi a helyzet veled?
Mennyi időd van még hátra?
Öt perc? Öt hónap? Öt év?
Így akarod eltölteni? Ücsörgéssel és bámészkodással?
És annyi izgalom ér, hogy néha elesel?
Azt már nem!
Fel kell rázni a dolgokat. Tenni azért, amit el akarunk érni!
Várj!
Te akarod megmondani, hogy éljem az életem?
- Mi? - Nekem van munkám.
Nem úgy, mint neked!
Én még aktív vagyok.
Nem. Antonio Cardoso ül itt előtted,
a San Juan 158. gondnokhelyettese.
Júliusban leszek ott 52 éve.
Egyedül egy kazán van ott nálam több ideje.
Egy 853 kilós kazán.
És ki az egyetlen, aki képes kezelni?
Hát én.
Méghogy fel kell rázni a dolgokat!
Istenem! Ide hallgass!
Én ugyan nem rázok fel semmit.
Húsz éve nyugdíjban lenne a helyem.
- És? - De teszek rá.
Még mindig dolgozom.
Igen, mi tagadás…
Két éve nem kaptam emelést.
De nagyon bőkezű jattokat kapok.
Igen, és most
éjszakás vagyok, úgyhogy nem vagyok szem előtt.
A nappalos portások jöttek-mentek.
És mindet kirúgták.
De engem nem. Én még mindig ott vagyok.
Én vagyok a bölcs, öreg, láthatatlan ember.
Nem. Te egy halott vagy, egy szellem.
Két év emelés nélkül.
- Hogy hagyhatod, hogy így kifosszanak? - Nem. Engem senki sem foszt ki.
Sem a munkahelyemen, sem máshol. Csak hogy tudd, van, aki megvéd.
Bizony.
Az a fiú, aki minden délután elém jön.
- Ki? - Rodrigo. De nem ez a lényeg.
Mindennap kap tőlem 1000 pesót,
és hazakísér.
Úgyhogy senki sem foszt ki. Ő megvéd.
Kitől?
Hát, főleg saját magától.
De az utcán leselkedő veszélyektől is.
Te vagy az első gyáva szellem, akivel találkoztam.
Te beszélsz, Mobutu? Ugyan már! El sem hiszem, hogy ezt kell hallgatnom.
Én legalább nem vagyok láthatatlan.
- Teszek érte. - Ugyan már!
Amikor bevittek a kórházba,
még be sem tettek a mentőbe,
amikor már hatan érdeklődtek a házból a társasházkezelőnél,
hogy kiadó-e már a lakásom.
De visszajöttem.
És tudod, mit csinálok most?
Mindennap hajnali ötkor
becsengetek hozzájuk,
és azt kiáltom: „Ébresztő, keselyűk!
A 4B lakás se nem eladó, se nem kiadó!”
Eléneklem az Internacionálét, és jól elküldöm őket az anyjukba.
Micsoda őrült vénember!
- Ki? - Te! Azt hiszed, látnak téged.
- Nem látnak. - Nem?
Talán hallanak. De nem látnak.
Mindketten szellemek vagyunk.
Senki sem kíváncsi az aszott, vén képedre.
És az enyémre sem.
De én segítek.
Te meg elárulod a tieidet.
A hozzád hasonlók miatt van rossz híre az öregeknek, tudod?
Ide figyelj!
- Mondok én neked valamit, és… - Cardoso!
- Igen? - Cardoso!
- Igen! - Cardoso!
Igen, én vagyok Cardoso. Ki keres?
Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts a 12H-ból. Üdv!
Igen, Menéndez Roberts úr.
- Napok óta keresem. - Hát, én nem…
Raúl mondta, hogy itt találom.
A kis rohadék!
Igen, folyton itt vagyok.
Marad még egy kicsit? Futok pár kört, aztán beszéljünk!
Hogyne. Persze.
- Aztán le ne lépjen! - Miért lépnék?
Már hívni akartam, mert én…
Az istenit, megtalált!
Ki az?
Direkt kerültem, erre megtalált. A rohadt életbe!
- Ki az? - Menéndez Roberts úr, a 12H-ból.
A tulajdonosi bizottság elnöke.
Ő az egyik új lakó, aki a stúdiók megépítésekor költözött be.
Miféle stúdiók?
Ledöntenek pár falat, és elnevezik stúdiónak.
Nagyon le vagy maradva.
Most tele van velük az épület, és…
És az égvilágon mindent át akarnak szervezni.
Ezért akar velem beszélni.
Jó, már mindent értek.
Nem. Tudod, mi van?
Elterjedt a hír az épületben,
hogy nem az igazi a látásom.
Nem az igazi?
Andrea Bocelli is jobban lát nálad.
Úgy ismerem az épületet, mint a tenyeremet.
Júliusban lesz 52 éve, hogy ott dolgozom.
De múlt héten nekimentem a liftajtónak.
És Carracedo asszony a 2A-ból meglátott.
Valahogy elkalandoztam.
Az ajtó… Az a helyzet, hogy egyenesen belesétáltam.
Aztán megláttam, hogy ez a nő engem néz.
És hát próbáltam menteni a menthetőt.
Az a remek ötletem támadt, hogy újra nekimegyek.
Mintha direkt csinálnám.
Mintha valami nagy terv része lenne,
hogy beverem a fejem a liftajtóba.
Az volt a legrosszabb,
hogy menet közben rájöttem, hogy hülyeség az egész.
De nem hagyhattam abba.
Folyton belevertem a fejem az ajtóba, mint valami idióta.
Aztán azt mondtam:
„Épp megjavítom az ajtót, Carracedo asszony.
Magától kinyílik. Ez veszélyes.”
Rémülten elrohant.
Két nap sem telt el azóta,
és Menéndez Roberts négyszemközt akar velem beszélni.
Ugyanez volt, amikor bokszoltam.
Ha sarokba szorítanak,
mindig betojok.
Most azért vagyok betojva, mert…
Mindkét szemeden szürke hályog van.
- Igen. - Igen.
Megműtötték?
Nem, még nem.
Ráadásul úgy négy-öt éve beszűkült a látásom.
Az orvos szerint elvesztettem a perifériás látásom. Egy pillanat alatt.
Viszlát, perifériás látás!
Olyan, mintha egy szívószálon át nézném a világot, tudod?
Aztán egy nap úgy ébredtem, hogy volt egy folt a közepén.
Ó, azt ismerem.
Igen, mint a hold.
Mint a hold, igen.
Aztán nőni kezd.
A szívószál közepében.
Szóval a perifériás látásomnak lőttek.
Ott a hold a szívószál közepében,
és köztük van egy gyűrű, amiben jönnek-mennek az emberek.
Mit tehetnék?
Színeket még látsz, vagy minden fekete-fehér?
Kék.
Vagyis hát ilyen kék foltokat látok.
Az a fura, hogy álmomban még most is látok színeket.
Ott mindent tisztán és élesen látok, mint fiatal koromban.
Aztán felébredek,
és a való élet olyan, mintha álom lenne.
Igen. Tényleg.
Velem is pontosan ez a helyzet.
Cardoso, van bennünk valami közös.
Mindkettőnknek él egy látomás a fejében.
Minek a látás, ha van látomásunk?
Úgy bizony.
Akármilyen nyomorult és gyáva is vagy,
van bennünk valami közös.
Eredményes lesz a találkozónk ezzel a Menéndez Robertsszel.
Biztos vagyok benne.
Mi ez a többes szám?
Úgy döntöttem, hogy a kezembe veszem ezt az ügyet.
Nincs mitől tartanod.
A nyerészkedők, a lakástulajdonosok, a kapitalista disznók
a kedvenc fogásom.
Ilyeneket eszem reggelire.
- Bizony. - Nem!
Én nem kértem semmit, szóval…
Nem kell megköszönnöd, Cardoso.
Marxnak, Leninnek, Gorkijnak és Olginnak köszönd!
Nem kellenek ide idegenek, így is túl zsúfolt már ez a park.
Én nem az emberekről, hanem az eszmékről beszélek.
Az emberek megvénülnek,
de az eszmék örökké fiatalok, egészségesek és gyönyörűek maradnak.
Az eszmék túltesznek az embereken, akik előálltak velük.
A harc sosem áll meg, ahogy a bolygók forgása sem.
Még ebéd előtt elbánunk azzal a Menéndez Robertsszel.
Jöjjön csak az a disznó!
Mocskos kurafi!
Hol van?
- Végeztél a baromságaiddal? - Mi?
Megmondom, mi lesz.
Te szépen lakatot teszel a szádra.
Ha nem,
adok Rodrigónak 10 000 pesót, hogy rúgja szét a segged.
Érted, amit mondok?
- Már tudom, mit kell mondanom. - Mit?
Karácsonyig kell a meló.
A borravaló miatt.
- Csak karácsonyig. Utána… - Karácsonyig?
Nem lehetsz ilyen megalkuvó.
Annak a férfinak nincs joga kirúgni téged,
amíg el nem éred a nyugdíjkorhatárt.
De már 85 éves vagyok.
És ha vele végeztem, elkapom azt a Rodrigo nevű banditát.
Együtt móresre tanítjuk a kölyköt.
Miért?
Miért, Uram?
Segítséget kérek,
erre ideküldesz egy vak, süket, balos vén bolondot.
- Miért teszed ezt velem? - Te meg kihez beszélsz?
Nehezebb dolgom lesz, mint gondoltam.
A francba, ott jön!
Meg ne szólalj! Én nem ártottam neked…
Fogd be, Cardoso!
Szerintem az amúgy sem Roberts.
Nem, biztosan nem.
Az egy lány. Egy csinos lány.
Honnan tudod?
Onnan, hogy ragyog.
Amikor még láttam,
a csinos lányokat mind ragyogás vette körbe.
Már csak a ragyogást látom.
Igen, egyértelmű, hogy ez egy nagyon csinos lány.
Lehet. Az lehet.
De Robert bármelyik percben megjöhet, úgyhogy légy szíves, tágulj innen!
Menj el! Mondok én valamit.
Miért nem mész el a zöldségeshez,
és mondod azt neki, hogy komancs indián vagy, vagy ilyesmi?
Jó. Rendezd el a dolgokat Menéndez Robertsszel!
Megengedem.
Igazán köszönöm.
De előbb még le kell nyugodnod.
Ha elmész, lenyugszom. Szinte már abban a pillanatban.
A jelenlegi állapotodban
Roberts letarol, mint egy úthenger.
Érted? Na gyere!
Üljünk le egy kicsit a fűre!
- A fűre? - Igen.
Csövesnek nézel?
Nem, nyugodj meg!
Jól van. Ülj le! Ez az!
Meg is vagyunk. Ez az! Jól van.
De jó!
Tessék.
- Hogy mikre rá nem veszel! - Nézd!
Ettől majd szépen lenyugszol.
Ez egy joint, látod?
Ez a joint majd segít ellazulni.
Egy orvos barátomtól kaptam,
hogy enyhítse a zöld hályogomat.
Felírja TB-re, és mindenki boldog.
Kitágítja a hajszálereket és csökkenti a vérnyomást.
Mi ez a valami?
Ez? Ez a boldogság kulcsa.
Ettől még a híreken is nevetsz.
És még a gyerekeid is jó embernek tűnnek tőle.
Tehát drogos is vagy.
Nem tudom, mit vétettem ellened, de kérlek, bocsáss meg, Uram!
Ezerszer is bocsánatot kérek. A francba!
Egy slukk, és simán elbánsz Menéndez Robertsszel.
Vidd innen azt a szart! Ez méreg, te gonosz vénember!
Szerintem jön az a fickó.
Igen.
Nézd! Próbáld ki!
Tartsd benn a füstöt, amíg csak tudod!
Az fokozza a hatást.
Ez szar.
Adj neki még egy esélyt!
Idővel megszokod az ízét.
- Gondolod? - Persze.
Élvezd ki! Az állam fizeti.
Az a lány
most vált csinos lányból femme fatale-lá.
Ana Grimberggé változott,
Ana Grimberg utómunkás volt.
Ő varrta fel a címkéket és a kis tollakat a Schiffmann-kalapokra Chacaritában.
- Nem. - Lássuk csak!
Nem, ez nem ő.
Ez Normita Rivera.
Anita félénk volt.
Egész délután a verandán ült.
Olyan szép volt az arca,
mintha egy festő festette volna.
Normita volt a harmadik feleségem.
- Ő volt a legjobb. - Tényleg?
Neki köszönhetem az első fiamat, Juan Carlost.
Juan Carlosnak pedig az első unokámat.
Mariót.
Mariónak pedig az első fogsoromat.
Milliószor elsétáltam annál a verandánál.
Még csak köszönni sem mertem neki.
A sok varrástól eltorzultak az ujjai.
Egy kis hokedlin ült, és így rejtegette a kezét,
mert szegénykém szégyellte.
Mind a nyolc unokám diplomás.
Mario fogorvos.
Nézd ezt a mosolyt!
Betettem a műfogsorom, mosolyogtam egy nagyot,
és viszlát, Normita!
Ő dolgozott,
hogy a férje jogi egyetemre járhasson, és legyen belőle valaki.
Amikor a fickó lediplomázott, rádöbbent, hogy ügyvéd lett belőle,
és egy aprócska zsidó lány a felesége, aki jiddisül beszél és tollakat varr fel.
És elhagyta
egy vékony kis úrinőért, akit az egyetemen ismert meg.
Négy hónapra rá
Ana bedugta a fejét a sütőbe.
Hogy sírt Normita, amikor eljöttem!
Én meg csak elsétáltam mosolyogva az új fogsorommal.
Úgy 60 éves lehetett.
De olyan elevenen él bennem az emléke, mint ha megint átélném az egészet.
Egy hónappal azelőtt, hogy öngyilkos lett,
találkoztam vele a Villa Crespó-i könyvtárban.
Emlékszem, épp a Macbethet olvastam.
Felnéztem, és ott volt Ana.
Ő nem vett észre,
mert teljesen bele volt merülve egy nyelvkönyvbe.
Szegénykém spanyolul tanult.
Felnézett, felismert, és rám mosolygott.
Nekem meg majd' kiugrott a szívem.
Egy árva szót se tudtam kinyögni.
Teljesen lefagytam.
Aztán az asztal alá dugta a kis kezét,
és folytatta az olvasást.
Aztán kicsivel később elment.
És többé nem beszéltem vele.
A francba a fogammal meg a nyomorult természetemmel!
Sosem beszéltem vele.
Mit kevertek ebbe?
Nem úgy volt, hogy nevetni fogok tőle?
Ne, ne csináld! Elég!
Utálok nosztalgiázni.
Ez a legrosszabb kórság.
A nosztalgia több vénséggel végez, mint a szívroham.
Mikor kufircoltál utoljára?
Még több nosztalgia!
Édes istenem!
Hogy mikor kufircoltam utoljára?
Július 19-én, méghozzá 19…
2009-ben.
Még élt a feleséged?
Ő azt mondta.
Ugyan már!
Nem, tudom, hogy értetted.
De Esthernél sosem lehetett tudni.
Jó asszony volt, kifogástalan.
Mit tehetett ő róla,
hogy mindig is Ana Grimberget szerettem?
Jó, hát ezt nem árt tisztázni, mert…
amikor én utoljára kufircoltam, megcsaltam a nejem.
A rossebbe is!
Mindet megcsaltam.
Margarita mellett 76 évesen
még mindig voltak kalandjaim.
Cardoso, most megleptél. Végre egy kis tökösség.
Nem, ez nem tökösség volt. Átok.
Folyton azt hajtogattam magamnak: „Ne, Antonio, ne tedd meg!
Ne tedd ezt!”
Aztán mentem, és megtettem, az istenit!
Jól tetted.
Volt vér a pucádban. Akartad, és meg is tetted.
Én akartam, de nem mertem megtenni.
Irigyellek, tudod?
Te egész életedben olyan voltál, amilyen én csak mostanában lettem.
Egy koszos öregember.
Nem, romantikus.
Egy reményteli ember.
Nekem elhiheted. Ne feledd, egyszer már meghaltam. Tudom, mit beszélek.
Nem a szex a lényeg,
hanem a románc, a kaland.
Minden fejben dől el.
A test csak egy üres porhüvely.
Érted, Cardoso?
Mert most be kell vallanom,
hogy beleszerettem abba a lányba.
Nézz csak rá!
Hogy őszinte legyek, én is.
Remélem, Roberto nem lesz féltékeny.
Ki az a Roberto?
A kedvesem.
Mi? Most csak ugrattál. Szórakoztál.
- Bedőltem. - Be hát.
- Ne mondd, hogy nem dőltél be neki! - Bedőltem, mint valami bolond.
- De még hogy! - Ne mondd, hogy nem dőltél be!
- Mint valami bolond. - Keljünk fel!
- Ez az! Jól van. - Ez jó volt.
Gyerünk!
Várj! Állj fel! Jól van.
- Ez az. - A fenébe!
- Mi a baj? - Beszartam.
Na ne!
Most te dőltél be!
- Átvertél? - Jól rászedtelek.
Azt hiszed, egyedül te tudsz viccelni?
- Igaz. - Várj!
Figyeld! Nézd, mit találtam ki!
Ha egyszer ilyen vagyok
Mégis mit tehetnék?
Jóképűnek születtem
És buzgón szeretni
Segíts! Együtt.
- Gyere ide! - Jó.
Segíts!
Ha egyszer ilyen vagyok
Mégis mit tehetnék?
- Csak úgy falom a nőket - Csak úgy falom a nőket
De kedvesek!
Köszönöm.
Köszönöm szépen.
Azt hiszem, magunkba bolondítottuk.
Még szép. Két ilyen szívtipró… Mit vártál?
Nincs még egy olyan jointod, mint amit az előbb adtál?
Nincs. Most adjunk elő egy bohózatot!
Utána teljesen belénk lesz esve.
A bohózat várhat. Előbb tangót éneklek.
A Ha egyszer ilyen vagyokot Bottától, Lomutótól és Perrotitól.
Ha egyszer ilyen vagyok
Ezt már énekelted.
- Csodás dal. - Micsoda előadás volt!
De most egy bohózatot adunk elő.
Bármit is mondok,
te azt feleled: „Nem én vagyok Rappaport.”
Érted?
Képzeld azt, hogy most találkoztunk!
Nem én vagyok Rappaport.
Ne, még ne!
Én kezdem. Szervusz, Rappaport!
Most.
Nem én vagyok Rappaport.
Hé, Rappaport, veled meg mi történt? Régen magas és kövér voltál.
- Most alacsony vagy, és sovány. - Nem én vagyok Rappaport.
Régen egy szakállas fiatalember voltál.
Most öreg és csupasz vagy.
Nem én vagyok Rappaport.
Régen a legfinomabb ruhákat hordtad, most meg koszos, régi ruhákban vagy.
Nem én vagyok Rappaport.
Ráadásul a nevedet is megváltoztattad.
Én…
Hát persze! „A nevedet is megváltoztattad.”
Ez jó volt. „A nevedet is megváltoztattad.”
Cardoso!
- Cardoso, mindjárt jövök. - A fenébe, itt van!
Össze kell kapnom magam. Gyere!
Nyugi! Elbírunk vele.
Hagyd a többes számot!
Te csak állj oda,
és meg se szólalj!
Ígérd meg, hogy szólsz, ha kellek!
Jó, mindenre megesküszöm, ami szent.
Nagyon be vagyok sózva.
Az ég szerelmére! Figyelj, tégy egy szívességet!
- Ülj le ide! - Jó.
- És ne felejtsd Rodrigót, jó? - Jó.
- És nézz másfele, ha akarsz! - Jó.
Cardoso!
Hogy van?
Megvagyok.
Még be sem mutatkoztunk egymásnak. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. Örvendek! - Üdv!
Elnézést a sietségért. Ha nem futok másfél órát, oda az egész napom.
A halhatatlanság nagyon időigényes.
Szép ez a park, nem igaz?
Nem túl zsúfolt, bódéval sincs tele.
Még órát is tarthatnék itt.
Kommunikációt tanítok az UCA-n.
Kommunikációt?
Azt. Mindenfélét. Nyilvánosat, interperszonálisat és intraperszonálisat.
Mindent, ami…
Duma.
- Többé-kevésbé. - Többé-kevésbé.
Ezt megjegyzem.
Hát…
Biztos észrevette, hogy sokat beszélgettünk.
Igen.
Ezt nem fogja elhinni,
de nemrég tudtam meg, hogy az épületben dolgozik.
Odalent, a kazánházban.
- Ott nem zavarok senkit. - Így van.
- Ez remek. Csodás. - Igen.
- Úgy értem… Jöjjön! - Jó.
Azért nem foglalkoztam önnel,
mert azt sem tudtam, hogy létezik.
- Főleg a kazánházban vagyok. - Igen.
- Nem zavarok senkit. - Így van.
- Igen. - Igen.
Mondja csak! Pont kezdett belemelegedni.
Nem, én…
Más cégre bíztuk a társasház kezelését.
- Igen. - És mint a tulajdonosi bizottság elnöke…
Vagyis mindannyian, az összes lakó,
az új kezelőcég tanácsai szerint járunk el.
És azt tanácsolták, hogy rúgjanak ki.
Nem. Dehogy.
Nem.
- Én nem így fogalmaznék. - Akkor hogy fogalmazna?
A tanácsuk alapján
már nem szolgálná az előnyünket, ha alkalmazásban maradna.
Nálam ez még mindig kirúgás.
Nem…
Nézze, a kora miatt nyugdíjba kényszeríthetnénk.
De a lakóközösség nagyon kedveli önt.
Ezért megszavaztak önnek két havi végkielégítést.
Ami nem rossz.
Két hónap múlva talán már nem is emlékszik ránk.
Cardoso.
Na?
Mekkora idióta vagyok!
Elnézést. Barom vagyok. Kérem, bocsásson meg!
Utálom ezt a szerepet, Antonio.
Pedig elég jól játssza.
Antonio!
Mindenkinek így a legjobb.
Többé senki sem követelőzik önnél, senki sem fog panaszkodni.
Nem kell olyan munkát végeznie, ami nem az ön korának megfelelő.
Mi nem vagyunk sem gonoszak, sem kegyetlenek.
Egyvalami kegyetlen.
Az idő.
Az idő az igazi ellenség.
Nézzen rám!
Úgy futok, mint valami suhanc. Ugyan már!
- Tudja, mi a helyzet? - Mi?
- Az, hogy szükségük van rám. - Értem.
- Mindjárt itt a tél. - Igen.
És a kazánt 1968-ban üzemelték be.
1968-ban?
És higgye el, nincs más a földön, aki úgy ismerné a vénlány háklijait,
ahogy én.
Ezt garantálhatom.
Igen.
- Hadd maradjak karácsonyig! - Hogy?
Csak ennyit kérek.
Csak karácsonyig.
A borravaló miatt, tudja?
Jó pénz, és én… Hát…
Mit gondol?
Ha maradhatok karácsonyig,
betanítom az utódomat.
Az a helyzet, hogy a kazánt is lecseréljük.
Igen.
Egy számítógép-vezéreltre,
ami valami elképesztő.
Automatizált, intelligens.
Egy applikációval lehet vezérelni.
Mobiltelefonról.
Interneten keresztül. Egy számítógépen.
Mint a varázslat. Hozzá sem kell nyúlni. Magától működik.
Jön egy csapat szakember, akik mindent kicserélnek.
A csöveket, az elektromos hálózatot, a bejárati ajtót. Mindent.
Értem. Akkor tényleg nagy szükségük lesz rám.
Negyven év tapasztalata rejlik idebent.
- Értem. - Nézze!
Pontosan tudom, mi és hol rejlik a vakolat mögött abban az épületben.
Higgye csak el!
Komolyan mondom. Nem kell aggódnia.
Várjon!
Oké, megvan!
- Megvan? - Ne aggódjon!
Az alagsori szoba.
Ha hagyják, hogy ott maradjak,
ingyen is vállalom a munkát.
Egy vasat se kérek érte. Amiatt nem kell aggódnia.
Az a helyzet, hogy az alagsori szobát
átalakítjuk télikertté.
Itt most… teljes körű átalakítást végzünk.
Érti?
Felejtse el!
Jó. Visszavonom az ajánlatomat.
- Felejtse el! - Hallgasson meg!
Nem. Nincs mit meghallgatnom.
Bár tudtam volna, hogy egy télikertben élek!
Kibérelhettem volna.
Cardoso, van pár ismerősöm a szociális minisztériumnál.
Szerezhetek önnek egy szobát egy otthonban vagy egy hotelben.
Kösz, nem. Télikertet keresek.
- Cardoso, tudja, mi a gond? - Igen, tudom.
Az, hogy maga itt most a rosszfiú, mégis hősnek akarja beállítani magát.
Igaza van. Jól mondja. Én…
Mekkora barom vagyok!
Rosszul kezeltem. Bocsásson meg!
- Megszakad a szívem. Elnézést kérek. - Rá se rántson!
Két hónap, és elfelejti az egészet.
Tudja, mit csinálunk? Nem. Én fogom csinálni.
Szerzek önnek négyhavi végkielégítést. Mit szól hozzá?
Ha a többieknek nem tetszik, hát így jártak. Megszerzem önnek.
- Mit szól? - Négy hónap jobb, mint kettő, nem igaz?
Remek.
Nem. Várjon!
Akkor megegyeztünk?
Cardoso!
Ez elfogadhatatlan!
Szégyenletesnek tartjuk az ajánlatát.
Ide hallgasson, Menéndez Roberts! Őszinte kíváncsiságból kérdem.
Hogy keverte magát ekkora slamasztikába?
Azért nem szóltam közbe hamarabb, mert nem tudtam ellenállni annak,
ahogy megássa a saját sírját.
Elképesztő volt. Mintha egy horrorfilmet néztem volna.
Egy férfi szép komótosan megássa a saját sírját.
Meg kell, hogy mondjam, nagy hatással volt rám.
- Iván Rifkin, igazán örvendek. - Hogy van?
A Weissman, Rifkin és Rocatagliatta ügyvédi irodától jöttem.
A cégünk képviseli Cardoso urat.
Mi látjuk el a portások és gondnokok szakszervezetének képviseletét.
Mi vagyunk az ELÉG.
Egyesület a Legelesettebbeken Élősködők
Gáncsolásáért.
ELÉG.
Hallott már rólunk?
Nem igazán. Még soha.
Akkor szokjon hozzá, mert mostantól sokat fogja hallani.
Tűnés innen!
Cardoso úr azt kéri, távozzunk!
De ez nem ilyen egyszerű, ugyanis mi hivatalból járunk el.
Négyhavi végkielégítést ígért. Már megegyeztünk.
Igen, hallottam.
Jó kis vicc.
Rifkin úr!
Hallgatom.
Nem tudom, értem-e, mi folyik itt.
Eleinte mindenkinek nehéz.
- Elmagyarázom. - Jó.
A helyzet egyszerű, de még világosabban fogalmazok.
Nem fogadunk el sem négy-, sem öt-, sem hathavi végkielégítést.
Egyedül az elfogadható számunkra, ha Cardoso urat tanácsadóként alkalmazzák
az épület felújításának teljes időtartama alatt,
ami becslésem szerint úgy két évet vesz majd igénybe.
Nem, az építész hat hónapot mondott.
Rendben. Akkor legyen három év!
Utána folytathatjuk a tárgyalást.
Fogalmam sincs, ki ez az alak.
Ez így igaz.
Cardoso úr Weissmant és Rocatagliattát ismeri jobban,
irodánk engedékenyebb partnereit.
Ám ebben az esetben egyetértés alakult ki abban, hogy inkább a Boa járjon el,
mely becenevet az irodában ragasztottak rám.
- Rifkin úr! - Hallgatom.
Nézze, még sosem hallottam a szervezetükről.
- ELÉG. - Igen.
Egy óriási épületben van a székhelyünk.
Sosem láttam.
A portások szakszervezetének ügyvédjét viszont már igen.
És tudja, hogy el akarja bocsátani Cardoso urat?
Még nem.
És azt tudja, hogy négy tulajdonos szükséges hozzá,
aki ellene tanúskodik?
Hajtsa fel őket, Menéndez Roberts!
Négy embert, aki nyilvánosan vállalja a felelősséget azért,
hogy megfosztanak egy idős férfit az otthonától
és a munkától, amit 52 éve végez.
Egy férfit, akit az év gondnokának választottak
a di Tella Intézet szavazásán 1978-ban.
Egy aktivistát, aki egész életében az emberi jogokért küzdött.
Egy munkásembert, aki fáradságos munkával felnevelt három gyereket és nyolc unokát.
Várjon! Figyeljen rám!
Ne, Cardoso!
Ne szerénykedjen tovább!
Ön egy hős,
és ezt mindenkinek tudnia kell.
De előre figyelmeztetem,
mert én nyílt lapokkal játszom,
és még az ellenségeimmel is tisztességes vagyok.
A per ideje alatt, ami, attól tartok, nagyon hosszadalmasra nyúlik majd,
nem újíthatják fel az épületet.
Elfelejthetik a télikertet, a közösségi helyiséget, a teraszt…
Az ingatlan értéke bezuhan, és többé nem is indul emelkedésnek.
Az idő, kedves barátom, most önnel lesz kegyetlen.
Ezért arra kérem, vegye számításba a jogi költségeket,
akár nyer, akár veszít,
és tegye mérlegre az ezzel járó időt, költségeket és megaláztatást,
illetve azt a csekély összeget, melyet Cardoso úr foglalkoztatása jelent!
Ezt az ön érdekében mondom. Engem nem érint.
Rendben.
- Rifkin úr! - Hallgatom.
Azt tudtam, hogy ebből per lehet.
Azt viszont nem, hogy Antonio hajlandó is lenne…
Természetesen hajlandó. Nem is tudja, mennyire.
Ahogy az ELÉG is. Példát statuálnak az üggyel.
- Hogy? - Épp kapóra jön nekik.
- Hogy jövök én a képbe? - Hogy jön a képbe?
Lábbal tiporta az összes létező emberi jogot.
Életkor, egészségügyi állapot és faji alapon diszkriminált.
Mi az, hogy faji alapon?
Ennek a férfinek comechingónok vére folyik az ereiben.
Nézzen csak rá!
Őslakos, hát nem látja?
Nézze! Cardoso rendszeresen nekimegy a falnak. Legalább 80 éves.
És ön szerint könnyű 80 évesnek lenni? Fogalma sincs semmiről.
Ezért nem vonhatnak felelősségre.
Ezt holnap mondja, amikor kimegyünk demonstrálni a…
Mi volt az? Az UCA?
Ott imádják a demonstrációkat.
A Menéndez Roberts névből főnévi igenév képződik.
„Menéndez-Roberts-ezni.
Az idősek, fogyatékossággal élő személyek, őslakosok és vakok vegzálása.”
Kérem, hallgasson végig!
Hallgatom.
Ez kész téboly.
Nem verhetik ezt rám. Egy bizottságot képviselek.
De önként vállalta a képviseletüket.
Mivel maga is az a fajta.
Vagyonokat költ öreg holmikra.
Bútorokra, autókra, festményre.
Csak a öregembereket nem szereti.
Mert azok nem jók dekorációnak.
Túl sokat beszélnek.
Még akkor is, ha meg sem szólalnak.
A saját jövőjét látja bennük, ami megrémiszti.
Hát nem érti, professzor uraság,
hogy egyszer ön is megöregszik?
Nem az a gond, hogy rövid az élet.
Hanem az, hogy nagyon hosszú.
És ha már most fél, és emiatt folyton futni jár,
képzelje csak el, mi lesz később, amikor a lába már nem bírja!
Persze az tetszene, ha Cardoso kedvesen
befogná a száját, és egy kis hotelszobába költözne.
De ez nem fog megtörténni,
mert én nem hagyom.
Mert egy dolog valakit lassúnak, vaknak vagy ostobának titulálni,
de amikor valakit haszontalannak neveznek,
az megbocsáthatatlan.
- Rifkin úr! - Hallgatom.
Igazán hálás vagyok, amiért mindezt megosztotta velem, és…
Ezt csak bíró jelenlétében folytassuk!
Mit szól, Cardoso úr?
Bepereljük? Szeretné?
Hát… Szerintem az a legjobb, ha nem pereskedünk.
Hogy mondja? És mi lesz a harccal?
Beéri egy munkával ahelyett, hogy egy ügyért harcolna?
Pontosan. A munkát választom. Pokolba az üggyel!
Menéndez Roberts úr,
az ügyfelem úgy határozott, hogy ad önöknek egy kis időt.
De a bomba attól még ketyeg.
Menjen!
Aerobikozzon szépen haza,
és hívja össze a bizottságot!
Ne kenyerezze le vagy győzködje őket! Kommunikáljon!
Cardoso úr marad.
Mentorként, lelki vezetőként, tiszteletbeli gondnokként,
amit csak óhajt.
De ne feledje, hogy ennek köztünk kell maradnia!
Ne beszéljen a szakszervezettel vagy az új kezelőcéggel!
Mert ha ez visszajut az ELÉG-hez,
lőttek az egésznek.
Nézze, ha megoldásra jutottak,
hívja fel ezt a számot, és kérje Clara Cohen ügyvédnőt!
Mondja neki, hogy szóljon a Pának.
Ő az ELÉG egyik vezetőségi tagja.
És hogy mondja el neki, hogy a Cardoso-ügy rendeződött.
És onnantól kezdve
ez a Pa, akiről beszéltem, mindent elintéz.
Na jó.
Gorriti Ingatlankezelő?
Igen. Az ELÉG egyik tanácsadó csoportja.
Ők tárgyalnak az épületekkel, és intézik az ilyesmit.
Menjen! Siessen! Sok a tennivaló.
Rendben.
- Rifkin úr! - Hallgatom.
Antonio…
Hadd mondjam el, hogy ezek számomra fontos témák!
- Mindenki számára. Jó éjt! - De engem megszállottan foglalkoztatnak.
Ettől az eszmecserétől átértékeltem a generációs szakadékot…
Még egy szó, és feljelentem a nyelvünk elleni merényletért.
Elismerem, hogy néha gondot okoz a gondolataim kifejezése.
Ahogy a távozás is.
- Értem. Viszlát! - Menjen!
- Jó éjt, Cardoso úr! - Rohanjon!
Menjen csak! Ez az.
Szívesen, Cardoso.
Most aztán baszhatom!
- Mi? - Ezért lecsuknak, az istenit!
Nyolcvanöt éves létemre megerőszakolnak egy cellában.
- Épp ez hiányzott. - De még megvan munkád, nem igaz?
Miért nem ugrasz a nyakamba?
Tökéletesen kézben tartottam a dolgot.
Kaptam volna négyhavi fizetést.
Most egy vasat sem kapok.
Mit ártottam én neked?
Mit vétettem, Rifkin, amiért ezt érdemlem?
Nem Rifkinnek hívnak. Rifkin az én csaló orvosom.
Ki a franc vagy te, ha nem vagy Rifkin, Mobutu vagy Rappaport?
- Ki a fene vagy te? - Az előbb Clara Lemlich voltam.
Egy némber. Épp ez hiányzott.
Minden helyzetben az, akire szükség van.
Eltűnt a ragyogás.
Elment a lány.
Ki az ott?
- Senki. - Az a mi kölykünk, ugye?
Nem a mi kölykünk.
Az enyém, oké?
- Valamit meg kell beszélnem vele. - Nem. Nem beszélsz vele.
Most jól figyelj, mert vele nem lehet szórakozni.
Kinyír téged, aztán engem is.
Úgyhogy szépen fogd be! Egy szót se!
- Maradj itt! - Oké.
Holnap találkozunk.
Menjünk, Rodrigo!
Ki ez az öreg?
- Nem tudom, nem ismerem. - Állj félre!
Hol laksz, öreg?
Először azt mondom meg, hol dolgozom.
A 19-es őrsön.
Menéndez Roberts felügyelő vagyok a kábítószer-ellenes osztálytól.
Tényleg? Azt kérdeztem, hol laksz.
- Itt, a környéken. - Tényleg? Elkísérlek.
- Nem kell. - Gyerünk, öreg! Csak 1000 peso.
Nem, fiam. Nincs rá szükségem. Köszönöm.
- Szóval nincs? - Nincs.
Így már 2000. Felment az ár.
Micsoda véletlen!
Reggel láttam egy tagot, aki négy-öt kutyát sétáltatott pórázon.
Ez jó ötlet.
Foglak téged és azt a vén seggfejet, és mindketten adtok nekem 2000 pesót.
Mi máshogy állapodtunk meg.
Az inflációt okold!
Gyerünk, öreg! Mozgás, nem érek rá egész nap.
- És te is! Vonszold a segged! - Jó, menjünk!
- Ez a vén trotty süket? - Már jön.
- Mozgás! - Megállj!
Sosem vitatkozom dühös emberrel.
Ezt 70 éve tanultam meg ugyanezeken az utcákon.
Akkor érkeztem ide, és még nem beszéltem spanyolul.
Mindenkit pécéztek már ki.
A baj csak az, hogy velünk melléfogtál.
Ha velem és Antonióval kezdesz, olyan, mintha magadnak ártanál.
Mi is az utcán élünk.
Mi is mindennap farkasszemet nézünk a halállal,
épp mint te, Rodrigo.
Dühös vagy, és minden jogod megvan hozzá.
Én is dühös vagyok.
De a probléma a csúcson van. Azok jelentik, akik a szálakat mozgatják.
Mert neked, nekem és Antoniónak közös az ellenségünk,
és össze kell tartanunk.
Add a kezed!
Ez a beszéd!
- Ötezer peso. Hallottad? - Ajjaj!
Előre, különben kinyírlak, te vén szarházi.
- Az nem fog menni. - De.
- Add ide a pénzed! - Nem adom.
Nem. Van 40 000 pesóm,
amit szívesen megosztok veled, de nem így.
Nem így?
De igen. Így. Add ide a 40 000 pesót, vagy itt helyben leszúrlak!
- Gondolkozz! - Te maradj ki ebből!
- Ne! - Ne pofázz bele! Maradj ott!
Ott maradsz, vagy kilyuggatlak! Értetted?
És te, öreg, azonnal add ide azt a 40 000 pesót!
- Add ide, vagy megöllek. - Nem. Nesze!
Mit csinálsz, te vén fasz?
- A kurva anyád! - Nesze!
Na, mi van?
Mit csinálsz? Meg akarsz dögleni?
Ne, Rodrigo!
Mondd el neki, hogy mennek a dolgok errefelé!
Ez a te hibád, öreg.
Hé!
Hé! Kelj fel!
Gyerünk!
Ne szórakozz!
Kérlek, kelj fel!
Segítség!
Valaki segítsen! Itt vagyok!
Kérem, valaki segítsen!
Ide!
Kelj fel!
Valaki segítsen!
Itt vagyunk! Kérem, segítsetek!
Vala…
Segítség!
Te balga, miért gyötröd magad Amikor semmi okod sincs?
Ki hitette el veled Hogy az élet csupa hazugság és kín?
Pedig a legnagyobb vihar után is Kiderül az ég
Na? Mit szólsz?
Az a kölyök rendesen beszart, mi?
Bizony, az a huligán nem zaklat minket többé.
Jól rávertem a botommal. Aztán még egyet.
Kapott a pofájára rendesen.
Mondd csak, Rocky!
Itt maradsz?
Mert ha te maradsz,
már bocs, de én már itt se vagyok.
Tudtam, hogy aggódni fogsz értem.
Semmiség, csak egy enyhe ficam.
Tudom, hogy kell esni.
És ha tudsz esni, az már fél siker.
A sürgősségin is ezt mondták.
Szinte már emberi lényként bántak velem,
úgyhogy nekik adtam a 40 000 pesómat.
Így is odalett a pénzem,
de az elveimből nem engedtem.
Vagy te mész el, vagy én.
Az a kölyök nem jön vissza, Antonio.
Könnyű pénzre utazik.
- Nem akar bajt. - Hát…
És ha visszajön, elmagyarázom neki, mint férfi a férfinak,
hogy egy csapdában vergődünk.
Ha már ilyen jól kijöttök, én inkább nem is zavarok.
Várj! Ne menj el!
Ilyen barátság nem terem minden bokorban.
- Vigyáznunk kell rá. Érted? - Milyen barátság?
Sosem voltunk barátok.
- Miért? - Még a nevedet sem tudom.
De segítettél egy földre került elvtársnak.
Egy sérült kutyáért is megtettem volna.
- Tényleg? - Hadd mondjak valamit!
Amikor megláttam, hogy ott fekszel félholtan,
azt mondtam magamnak: „Ez velem sosem fog megtörténni.”
Nézd csak!
- Ezt nézd! - Apu!
A kölyök otthagyta a kését.
- Érted? - Igen.
És biztosan keresni fogja.
És én visszaadom neki.
Na, ez a tárgyalás. Így lehet meggyőzni másokat.
És ezt tőled jó távol fogom megtenni, hogy lássa, hogy semmi közöm hozzád.
A kozák elveszíti a kardját, te meg visszaadod neki.
Ha tudod, hogy hátrálj meg, az már fél siker.
Te folyton elesel, én meg folyton meghátrálok.
Lássuk, ki ússza meg kevesebb törött csonttal!
Nem fizethetsz annak a fiúnak azért, hogy élni hagyjon, Cardoso.
A bolt bezár a szieszta idejére. Jöjjön vissza ötkor!
Ez az, aludj csak!
Hadd kapja meg a világ, amit akar, ahogy mindig!
Apu!
- Mi az? - Apa!
- Te jó ég! - Mi történt veled?
- Semmi. - Hogy? Jól vagy?
Igen, jól vagyok.
Ne aggódj!
- De… - Csak egy ficam.
A csípőd sérült meg?
Nem, csak egy ficam.
És a homlokod?
- Ez? - Az, igen.
- Az csak egy karcolás. - Csak egy karcolás?
- Megint verekedtél? - Nem. Én sosem verekszem.
Tényleg?
És a múlt hónapban, amikor rátámadtál a hentesre?
Nem a hentesre támadtam rá.
A húsra.
Olyan drágán adták, hogy szinte könyörgött érte.
De ezt tilos. Dobálóztál, óriási felfordulást csináltál.
Már a tiltakozás is bűncselekmény?
Nem. Te követtél el bűncselekményt. Ilyet nem szabad.
Ülj le, apa! Beszélgessünk! Elmondod, mi történt?
- Semmi. - Ne mondd ezt!
- Mondd el! - Egy zavarodott, elnyomott kölyök.
A perverz társadalom újabb áldozata.
- Ez minden. - Egy rabló?
Nem. Mi az?
- Összeverekedtél egy rablóval? - Nem verekedtünk. Beszélgettünk.
- Nem hiszem el. - És patthelyzet alakult ki.
Ne is mondd tovább! Az én hibám, amiért egyedül hagytalak.
Oda kell figyelnem rád. Nem téveszthetlek szem elől, apa.
- Nézd csak, mit művelsz! - Elég, így megijesztesz!
Én téged?
Ez óriási. Én rettegésben élek.
Ha megcsörren a telefon, összerándulok.
Hol a rendőrségről hívnak, hol a kórházból. Apa, mi lett veled?
Egy hónapja még minden rendben volt.
De ma reggel felhívott egy férfi. Hogy is hívják?
Menéndez Roberts.
- Felhívott? - Igen.
Mit mondott?
„Szóljon az ELÉG-nek, hogy a Cardoso-ügy rendeződött!”
Ez az!
„Kérem, adja át ezt az üzenetet Rifkin úrnak!”
Gondolom, te vagy Rifkin úr.
- Tegnap legalábbis az voltam. - És holnap ki leszel?
Nézd, apa!
Azért jöttem, hogy elmondjam,
most utoljára vettem részt a kis színjátékodban.
De nem árultál el, ugye?
Nem, nem árultalak el. De befejeztem.
Idén voltam már a Telefe hírszerkesztősége,
a 24. kerületi hivatal,
a San Martín Nemzeti Intézet,
az Ombudsman és az ELÉG.
Az ELÉG jó kis név, nem?
Nem, ebből volt elég.
Hagyd abba! Nézz magadra!
A saját lányom elfelejtette, mi az az erkölcsi elv.
Elv?
Milyen elv? Itt nincsenek elvek. Ez átverés.
Személyre szóló és mindennapos.
Ez egy egyszemélyes rémuralom. És én vagyok az, aki retteg.
Három hete bementem az irodámba,
és felhívtak a szövetségiektől, hogy megkérdezzék,
továbbra is jó-e a magaviseletem.
Fontos volt, hogy első kézből tapasztald meg,
milyen amikor zaklatnak vagy megfigyelnek.
Zaklatnak?
Megijeszt, Cohen kisasszony.
Félek, mit művel velem azzal, amit ön szerint szeretetből tesz.
Rettegek a vallatásaitól és a válogatott kínzásaitól.
Milyen vallatásokról beszélsz, apa?
A kérdéseiről, amikkel azt ellenőrzöd, szenilis vagyok-e.
„Mit csináltál tegnap, apa?
Mi ebédeltél ma, apa?”
Egy rossz válasz, és ápolót fogadsz mellém.
Két rossz válasz, és idősek otthonába küldesz.
Az a legnagyobb félelmem, hogy egy nap teljesen meghülyülök,
és te bedugsz egy otthonba.
Vagy ami még rosszabb, magadhoz költöztetsz.
Szibéria La Horqueta-i kirendeltségére.
Nézd! Én kevés dologtól félek.
Vagyis igazából csak egyvalamitől.
Tőled!
Ha eljössz hozzám, nem nyitok ajtót.
Kérlek, ne járj a nyakamra!
Nincs annyi park Buenos Airesben, ahol el tudnék bújni előled.
Apu!
Ne szólíts apunak!
Apa vagyok, ahogy eddig.
Az tetszene, ha dr. Engelsnek szólítanálak?
Komolyan azt hitted, hogy nem vettem észre?
Dr. Engels, a terapeuta.
Dr. Federico Engels, a Freud Intézet munkatársa.
Ugyan már!
Akkor miért válaszoltál a levelekre?
Mert gyakorlatilag képtelenség veled normális beszélgetést folytatni.
Úgy tűnt, így elérhetem, hogy figyelj rám.
Ha leírom dr. Engelsnek, hogy mit gondolok.
- Ez okos húzás volt. - Köszönöm.
Az eszed legalább még megvan.
A szenvedély kiveszett belőled, az elveidet feladtad…
Fejezd be, apu!
Mintha csak tegnap lett volna,
amikor még nem úgy gondoltad, hogy akié a pénz, azé a hatalom.
Ma ne, apu! Hagyd a hegyi beszédet!
Ez persze még a Gorriti Ingatlankezelő előtt volt.
Mielőtt lecserélted Marxot és Lenint a Dolce & Gabbanára.
Legalább találj ki egy új poént, jó?
Az ingatlankezelés királynője.
Háromszáz dolláros csizmában.
Szégyent hozol a nevedre.
Ez egy szar név.
A Clara nem szar név.
Clara Lemlich. Ő hitt valamiben.
Én pedig soha, ugye?
Clara Lemlich kiállt az elveiért.
Na kezdődik.
1948 novembere.
„Csak kilencéves voltam.”
Csak kilencéves voltam.
Addig soha nem gyűlt össze akkora tömeg.
- Több ezer ingkészítő. - „Én hátul álltam…”
Én hátul álltam apámmal.
A nyakába vett, hogy lássak.
Közgyűlést hívtak össze.
Az első felszólaló Gompers volt, aztán Monserrat Bengorea,
Palacios és Benvenuto követték.
Mind jó beszédet mondtak.
Főnökökről beszéltek, akik az élet elé helyezik a tulajdont,
a profitot pedig az emberek elé.
Gyönyörű beszédek voltak. Igazán szép szavak.
De a hangulat egy kissé fagyos volt.
„Aztán hirtelen…”
Aztán hirtelen a mellettem álló
vékony tinédzserlány felállt,
és a színpadhoz futott.
Félelmet nem ismerve felállt a nagyágyúk közé.
És jiddisül kezdett el kiabálni a több száz fős tömeg előtt.
És hát képzelheted, milyen kevesen beszéltek jiddisül.
Mégis képes volt mindenkivel megértetni a mondandóját.
Az a lány volt Clara Lemlich.
„Munkás vagyok,
egy a sokak közül, akik elszenvedik az embertelen munkakörülményeket.
Elegem volt a szavakból,
amik nem adnak meleget, nem enyhítik az éhségünket,
vagy csillapítják a dühünket.
Azt javaslom, azonnal lépjünk általános sztrájkba.”
Egy pillanatig teljes csend volt.
Aztán üvöltés tört fel a tömeg soraiból,
az emberek dobogtak…
A szószóló megerősítést kért,
és ezrek üvöltötték: „Igen!”
Egy emberként.
„Biztosak vagytok ebben?
Hajlandóak vagytok az életeteket áldozni ezért?”
Háromezer kéz emelkedett a magasba.
És apám, aki a nyakában tartott, így szólt:
„Emeld fel a kezedet, fiam! Emeld fel, mert én megesküszöm erre.”
És felemeltem a kis kezemet.
És a kilencéves kis szívem majd' kiugrott a helyéről.
Miközben az apám és még több ezren esküt tettek.
„Ha elárulom az ügyet, melyhez most csatlakoztam,
száradjon le a karom, amivel felesküdtem rá!”
- „A szószóló…” - A szószóló így kiáltott…
- „Általános sztrájkot hirdetünk!” - „Általános sztrájkot hirdetünk!”
- „És a tömeg…” - És a tömeg Clarát éltette.
Évekkel később megszülettél,
és torkod szakadtából felsírtál.
Azt mondtam anyádnak:
„Esther, ez Clara Lemlich ereje.
- Megvan a neve!” - „Megvan a neve!”
- „Ekkora szenvedéllyel születtél!” - Ekkora szenvedéllyel születtél!
Az én kicsikém!
- Üljünk le! - Ez gyönyörű, apa.
Igen.
És most, 60 évvel később,
rájöttem, hogy a KGB-nek adott életet.
A pokolba veled, apa!
Ha esküszöl, hogy nem jössz utánam, megyek is.
Apa, Clara nekem nem csak egy név.
A Clara egy átok.
A suliban a tizedik szülinapjára mindenki,
nem tudom, biciklit kapott.
Én A tőkéből kaptam tőled egy példányt.
Tízéves voltam, apa.
Emlékszel Patriciára? Neki volt a frufruja.
Persze hogy emlékszem.
Az egyetlen barátnőm volt.
Egyszer azt mondta, hisz Istenben.
Teljesen összezavarodtam.
„Apa, Patricia azt mondta, hisz Istenben. Mit mondjak erre?”
„Azt, hogy majd elmúlik.”
Ezt mondtam neki, és ő elmondta az anyjának.
Az pedig az apjának, aki szétkürtölte.
Másnapra nem maradt olyan az épületben,
aki játszani akart volna velem.
Magamra maradtam.
Egész gyerekkoromban magányos voltam.
Igazságtalanság.
Te hittél a saját utadban, és ezért mindig felnéztem rád.
Kiléptél a pártból. Ezt tiszteltem benned. Tüntettél az emberi jogokért,
a Falkland-szigetek szuverenitásáért, a demokráciáért.
Tüntettél, és a saját hangodat hallattad, nem az enyémet vagy valaki másét.
Meg akartad változtatni a világot, és imádtad ezt.
Igen, imádtam.
- És megváltoztál. - Apa, mind változunk.
Egyedül a világ nem változik.
- Mi történt veled? - Mi történt velem?
Férjhez mentem, szültem két gyereket, éltem az életem.
Többé nem vívok vesztes csatákat. Már több eszem van annál. Ez történt.
És így már az egész épület játszani akar veled.
Hozzámentél Rickyhez, a vigyorgó sebészhez.
Ő jó borsos áron gyógyítja a gazdagokat,
így vett egy házat La Horquetában.
A gyerekeid már a tévének hisznek. Annak, amit a Netflixen látnak.
És a többi gyerek játszik velük.
Ez az új utópia.
Mindenki játszik mindenkivel.
- Én nem. - Elmegyek.
Én közel tartom az ellenségeimet. Figyelem őket.
- Nem felejtem el őket. - És mit csinálsz?
Balhézol a hentesnél.
Istenem, neked minden olyan egyszerű, esküszöm, irigyellek.
Tudod, melyik oldalon állsz. De miért vívsz régi háborúkat?
A forradalmad már a múlté. Régi. Vége van.
Láttad mostanság az embereket? Az általad istenített tömegeket?
Magasról szarnak mindenre.
És nekem nincs időm részt venni a forradalmadban.
Rengeteg a dolgom, apa.
Dolgoznom kell.
Akkor adok, ha cserébe kapok is valamit. Érted?
Tévedtem.
Már az eszed sincs meg.
Tudom, hogy semmi sem változott.
Hülyének nézel?
Épp ezért mondom.
A botrányra egyféleképp reagálhatunk. Felháborodunk.
Felháborodunk!
Apu, nem bírom ezt tovább. Fejezd be!
Szervusz, Rappaport!
Apa, fejezd be!
Szervusz, Rappaport!
Nem játszom ilyet.
Ugyan már! Kislány korodban imádtad.
De már nem emlékszem rá.
Rappaport, hogy van a család?
Nem én vagyok Rappaport.
Hogy megy a cipőbolt?
Nem én vagyok Rappaport.
Szervusz, Rappaport! Hogy vagy?
Nem én vagyok Rappaport. És ne veregessen hátba!
És kinek képzeled magad,
hogy megmondod, hogy üdvözöljem Rappaportot?
Haragszol apára.
Bocsáss meg!
Te bocsáss meg, apu!
Valamit muszáj tennem érted.
Nem, semmit sem kell tenned.
Azt akarom, hogy elköltözz innen.
És hogy ne bolyongj az utcán. Biztonságban akarlak tudni.
És ebből nem engedek.
- Bocsáss meg, de most dolgom van. - Hova mész, apa?
Apa, kérlek, hallgass meg! Üljünk le ide, jó?
El akarok mondani valamit, amin gondolkodtam.
Figyelj rám!
Nézd…
Felkínálok három lehetőséget, oké? És egyet választanod kell.
Az első, hogy hozzám költözöl.
- Saját szoba, saját fürdőszoba… - Ki van zárva.
Második lehetőség.
Ricky, a vigyorgó sebész talált egy gyönyörű helyet a házunk közelében.
Ezt azért hoztam, hogy megnézhesd. A Vörösfenyő Rezidencia.
Ki van zárva.
Itt van még a harmadik.
Ez nem éppen a kedvencem,
de hajlandó vagyok adni neki egy hónapot, aztán meglátjuk.
Maradsz otthon.
- Oké. - De nem bujkálsz előlem.
Elfogadod, hogy hetente minimum egyszer látogatlak,
és nem jársz ki a parkba.
Nem akarom, hogy az utcán bóklássz, apa.
És minden délben el kell menned erre a másik helyre.
Én már megnéztem. Nagyon szép.
Adnak ebédet, és délután vannak programok.
Ez az Uspallata Senior Center.
Milyen center?
Uspallata Center.
Ott adnak… Nézd!
Programok. Olvasd el!
„Egy óra.
Dr. Alfredo Mantovani audiovizuális útmutatója
az idős kori higiéniához és prevencióhoz.
Éljen a higiénia!”
Hát…
„Két óra. Éljen a népzene! Gaucho gitárszólamok.”
Ez jó.
„És 15:30-kor pedig Éljen a Művészet alkotóműhely
Graciela Raimúndezzel.”
Jó. Akkor foglaljuk össze!
Van az, hogy száműznek La Horquetába,
van még az ördög szigete és a vénségek óvodája.
Kizárt, kizárt és kizárt.
És most, ha megbocsátasz, elmegyek.
Apu puszil.
Millió puszi. Na gyerünk! Köszönöm.
Beperellek, apa.
A húsbolti balhéd után elmentem egy ügyvédhez.
A gondnokságom alá helyeztethetlek.
Szerinte bizonyítani tudjuk,
hogy fizikailag és mentálisan is alkalmatlan vagy arra,
hogy önmagadról gondoskodj.
Egy egész sor támadás, fenyegetés, és rendszeresen másnak adod ki magad.
Apu, az, hogy egy járókerettel kell látnom téged…
Meg akarlak védeni.
Könyörgöm, ne kelljen felhívnom azt az ügyvédet!
Ha eltűnsz, megtalállak.
És ha az az ára, hogy megutálsz, hát legyen!
Komolyan beszélsz?
Igen.
Clarita, valamit el kell mondanom.
Írtam neked egy levelet a halálom utánra,
de szerintem jobb, ha most mondom el, mi áll benne.
Mi ez az egész? Megijesztesz.
Édesanyáddal
nagyon meghitt kapcsolat volt köztünk.
Ezt sose felejtsd el!
1959 szilvesztere volt.
A Fiatal Munkások Klubjában ünnepeltünk,
és két pohár almabor közt
ment az eszmecsere a dialektikus materializmusról
és a többletértékről,
és mindig sikerült felcsípnünk néhány lányt.
És hirtelen hírt kapunk Kubából.
Fidel bevonult Kubába.
A forradalom diadalmaskodott.
Heves vita alakult ki arról, hogy mit tegyünk, és mit ne,
mintha bármit is tehettünk volna Villa Crespóból.
Az emberek különböző stratégiákon vitatkoztak.
Mindenki veszekedett, vitatkozott.
Aztán megláttam, ahogy ott ül egy nő,
és a potyognak a könnyei a rádióra.
Esther volt, az édesanyád.
Teljesen ellágyult a szívem.
És pár évre rá megszülettél te, az én drága kislányom.
Minden maga volt a tökély.
1992 októberéig.
Október 3-áig.
Mi történt akkor?
Szerelmes lettem.
Szerelmes lettem, Clarita. Ez volt az egyetlen alkalom az életemben.
Majd' kiugrott a szívem.
Apa, nem tudom, mit mondjak. De te is csak emberből vagy.
Ő 20 éves volt, én meg 53.
- Tessék? - Igen.
- Hol ismerted meg? - Az AMIA-könyvtárban.
A nagy asztalnál ültem,
és megláttam ezt az elbűvölő lányt, Ana Grimberget,
aki épp tanult.
Felnézett, és rám mosolygott.
Meg sem tudtam szólalni.
Visszatért a könyvéhez.
Olyan szomorúnak tűnt!
Látszott rajta, hogy magányos.
Felkelt, hogy elmenjen. Gondoltam, meg kéne szólítanom.
Nem tudtam, lesz-e bátorságom.
Végül megszólítottam.
Beszélni kezdtünk,
és órákon át ömlöttek a szavak a szánkból.
Aztán napokkal később, a calle Finochiettón lévő lakáskájában is.
Az volt életem legboldogabb időszaka.
Azt mondta, megmentettem az öngyilkosságtól.
Még épp időben mentettem meg, Clarita.
Épp időben.
Hála nekem, nem halt meg.
De Esther férje voltam.
És nem volt mit tenni.
Ana Izraelbe költözött, hogy új életet kezdjen.
Hat hónappal később levelet kaptam.
Az állt benne: „Kisbabám született.”
Egy kislány.
Aztán egy-két évente
jött egy-egy újabb, rövidke levél.
Aztán semmi.
Nem érkezett több.
Három hónapja távirat érkezett az izraeli nagykövetségtől,
azzal, hogy egy bizonyos Grimberg őrmester meglátogat
a rákövetkező péntek délután.
És Grimberg őrmester meg is érkezett pontban öt órakor.
Egy nő volt az.
Na szóval, Grimberg őrmester
a lányom.
Harminckét éves.
Az anyja kiköpött mása. Gyönyörű.
Azért jött Buenos Airesbe, hogy találkozzon velem.
És elvisz magával, hogy együtt éljünk.
Ezért kellett elmondanom.
Jövő hónapban Izraelbe megyünk.
És ott élem le életem utolsó napjait.
Hát tessék.
Most már nincs miért aggódnod.
Hogy ne lenne, apa? Te most azt mondod…
Ez nekem sem könnyű, kincsem.
De gondolom megérted, hogy ezt el kellett mondanom.
Megérted?
- Találkozni akarok vele. - Hát persze.
Ő a húgod.
- Mikor találkozhatok vele? - Holnapután, pénteken.
Ebédre. Én állom.
Nem, hadd fizessek én, apa, hogy valami jó helyre mehessünk!
Jó.
Oké. Gratulálok!
Végre megkaptad, amire vágytál. Van egy lányod, aki katona.
Ne, ülj vissza! Hová mész, kicsikém?
Késésben vagyok, apa. Rossz helyen parkol a szánom.
Szibéria messze van.
- Pénteken találkozunk. - Ülj vissza!
Viszlát pénteken, apa!
Gyere ide, Clarita! Várj egy percet, Rappaport!
Szervusz, Rappaport!
Rappaport, veled meg mi történt?
Régen magas voltál, és szőke.
Most meg…
Rappaport!
Az egészet csak kitaláltad.
Nyilván.
Micsoda egy senkiházi aljas görény vagy!
Ilyet tenni a saját lányoddal.
Megmentettem vele egy életet.
A sajátomat.
Jesszusom, mekkora szarházi vagy!
Be akartak dugni egy otthonba.
Nem volt időm habozni.
Nem volt még nagyobb faszkalap
a faszkalapok történelme során.
Te mentél volna, mint bárány a vágóhídra,
hogy felakasszanak a vörösfenyőkre.
Én sosem tetem volna ilyet a saját lányommal. Soha.
Ő többé nem a lányom. Kollaboráns.
És amúgy sem úszod meg. Holnapután, azaz pénteken…
Pénteken a Quemú Quemúban leszek, vagy Hongkongban.
Quemú Quemú… Ugyan már!
Így még a belvárosig sem jutsz el.
Elmegyek valahova, ahol nem találnak meg.
Komolyan? És a lányoddal mi lesz? Azt fogja hinni, hogy meghaltál.
Miféle ember vagy te?
Magasról teszel mindenkire, te vénember!
Hagyok neki egy levelet. Ennyi.
Küldök neki egy levelet, amiben megmagyarázom, miért csináltam ezt.
Kész.
Rodrigo?
Nem, ez nem Rodrigo. Ez a fickó nagyobb darab.
Milyen szép kis rajz, Laurita! Pont, mint az igazi.
Hogy találtál meg?
Aki keres, az talál, drágaságom. Tartozol nekem, nem igaz?
De.
Tessék.
Várj! Ötszáz ronggyal jössz. Ez még 100 sincs.
Hé!
Hé, gyere ide!
Gyere már!
- Mi az? - Gyere ide!
- Megmagyarázom. - Mit?
Hogy tele a park seggfejjel és drogossal?
Nem tudtam megszerezni a pénzt, de meglesz.
Amikor hajnali háromkor felhívtál kokóért,
mondtam olyat, hogy nem megy?
- Nem. - Hagytalak én cserben?
Nem. Tudom, ne haragudj!
Faszom! Rohadtul felhúz a gerinctelenség!
Gyere ide, kölyök!
Gyere ide!
Állj meg, az istenedet!
Nyugodj már le!
Ne nézz hülyének, Laurita! Ne nézz hülyének!
Mert különben nem kapom vissza a pénzemet.
És ha nem kapom meg a pénzemet, nem fogsz megöregedni.
- Holnap nyolckor, a pavilonban. - Adj még egy kis időt! Nem megy…
Gyere ide!
Ide hallgass!
Soha ne mondd azt, hogy nem megy, Laurita!
Te egy gőzhenger vagy, aki mindenre képes.
Menj, és kérj a szüleidtől!
Adj el valamit!
- Vagy áruld magad egy sarkon! - Nem.
De visszakapom a pénzemet.
- Holnap nyolckor, a pavilonban. - Nem.
És ne merj megpattanni a városból!
Az hiba lenne.
A rohadt életbe!
Micsoda szarkupac ez a város!
Az ember is egy szardarabnak érzi magad benne.
Szia, drága! Akkor holnap.
Kisasszony!
Jól van, kisasszony?
Kedveském…
Ugyan már!
Tessék. Fogja csak!
Vegye csak el, ha szüksége van rá, aranyom!
Köszönöm.
Ugyan! Szóra sem érdemes.
Az a fickó egy uzsorás volt?
Nem, egy díler.
Terít.
- Drogot árul. - És nincs pénze kifizetni?
Istenem!
Fogadja meg a tanácsomat, és menjen el innen, amint csak tud!
És a lehető legmesszebbre!
Ha kell, hagyja el a várost!
Nem tudom… Szálljon fel egy vonatra, amiről nem tudja, hová megy!
- De menj el, kedvesem! Figyeljen rám! - Nem.
Miért? Miért kell elmennem?
Magam mögött hagytam ezt az egészet.
Három hónapja teljesen tiszta vagyok.
Beiratkoztam a művészeti iskolába.
- Megmutassam a rajzaimat? - Hogyne, kedvesem.
Mindennap kijövök a parkba.
Egész nap csak rajzolok.
Mert próbálok valami jót kezdeni az életemmel.
De ez nem elég.
Ne tépje szét a rajzait, kedveském!
Annyira szépek. Ne tegye ezt!
Csak fogadja meg a tanácsom, és menjen el innen jó messzire!
Nem.
Előlük nincs menekvés.
Olyanok, mint egy üzletlánc. Minden városban ott vannak.
Igaza van.
Máshogy kell ezt megoldanunk.
Mondja, kisasszony!
Péntekre elígérkezett már valahova ebédre?
Nem tudom.
Pénteken kórházban leszek. Vagy talán már élni sem fogok.
Nem, nem lesz kórházban.
Bízzon bennem!
Nem fog meghalni. Nem bizony.
Rendben, kedveském?
Az idő?
Tíz perc múlva lesz nyolc.
Helyes.
Mi a nevem?
Már megint ez? Hányszor kell elmondanom?
Mi a nevem?
Donato.
A teljes nevem.
Severino Donato.
Közismertebb nevén…
„Rekedt” Donato.
Így jó? Átmentem?
Severino „Rekedt” Donato főfelügyelő.
Oké, most te jössz. Hogy hívnak?
Úgy, hogy Baszd Meg.
Hogy hívnak?
„Dadogós” Robledo.
„Dadogó” Robledo.
De miért lennél „Dadogós” Robledo? Dadogós vagy?
Mert te rekedt vagy?
Ugyan már!
„Dadogó” Robledo. „Dadogó” Robledo.
Szerinted el kell mesélnem az életemet, mielőtt lelő?
Beszélgetés közben felmerülhet.
Az ilyen helyzetekben minden a részleteken múlik.
„Dadogó” vagyok, köszönj szépen a kis barátomnak!
Dadogó.
Úgy mutatkozz be,
hogy Evaristo „Dadogó” Robledo törzsőrmester!
Nem mondok ilyet baromságot.
Azt csinálom, amiben megállapodtunk, és pont.
Ami már eleve nem apróság.
Itt bagózom.
Bagózom.
Már 32 éve nem nyúltam cigarettához.
Megismertelek, és most bagózom. Hihetetlen!
Ezt azért teszem, hogy annak a lánynak ne kelljen a testét árulnia,
de amint végeztünk, szedem a sátorfámat.
Te egy időzített bomba vagy, vénember.
Szeretném, ha átvennénk a sztorinkat.
Mit ártottam én neked? Magyarázd el!
Az a kis huligán nem volt itt sem tegnap, sem ma.
Többé nem kell fizetnünk neki. Nem igaz?
Egyelőre.
És mi van a munkáddal?
Említette bárki a kirúgásodat, miután beszéltem Robertsszel?
Egyelőre.
Na, tehát amikor ideér az a fickó,
odamész hozzá, és azt mondod: „Jó napot!
Evaristo »Dadogó« Robledo törzsőrmester vagyok.
Severino Donato főfelügyelő váltana önnel pár szót.
Sokan a »Rekedt« néven ismerik.”
Aztán idehozod, és ennyi.
Nincs több dolgod.
Aztán olajra lépek.
Hazamegyek, és a többit majd a híradóból megtudom.
Egyszerűen nem értem.
Ha úgyis te beszélsz vele,
én minek kellek?
- Ezt nem értem. - Részletek, Antonio.
Ez azt a benyomást kelti, hogy van egy csapatom, egy szervezetem.
Most, Cardoso! Most!
Inkább elmegyek.
Ne, arra van! Arra menj!
Mit akar, papa?
Robledo, Evaristo. „Dadogó”. Igazán örvendek.
Nézze, a főnököm… Donato főfelügyelő, aki ott ül.
Beszélni akar önnel.
- A főnöke? - Igen.
A csapata tagja vagyok. Ő akar beszélni magával.
- És maga ki? - Egy embere.
De ki maga?
Robledo.
Evaristo. „Dadogó”.
- Nagyon ismerős. Nem ismerjük mi egymást? - Nem.
Nem, uram. Nem ismer engem.
Nem, nézze! Nem ismer, mert én… Tudja? Nézze, én…
Én nem vagyok senki.
- Mi az, hogy senki? - Nem vagyok senki.
Nem is létezem.
De figyeljen! Kérem, figyeljen, mert…
Az, aki valaki, és aki találkozni akar magával, az ő…
Nem megy, nem érek rá.
- A főfelügyelő… - Azt mondtam, nem érek rá!
Ez nem jött be.
Úgy tűnik, nem tud idejönni. Azt mondja, nem ér rá.
Ide figyelj, fiacskám!
Hozzám beszél?
Igen, hozzád, Al Capone.
- Gyere ide! - Mit akar?
Nem akarok kiabálni. Gyere ide!
Laurita Martínez. Ötszáz rongy.
Ismerős a név? Ismerős az összeg?
Hogy micsoda?
Gyere csak, fiacskám!
Gyere, beszélgess apucival!
Én nem is zavarok tovább.
Mi van Laura Martínezzel? Ki maga?
Donato felügyelő vagyok.
- Ha az a kis ribanc azt hiszi… - Az a ribanc a lányom.
Ülj le!
- Oké. - Nocsak!
Szóval van apja.
Nem a vér szerinti apja vagyok. Máshogy vagyok az apja.
Sok gyerekem van.
Rekedt Donato vagyok.
Sosem hallottam magáról.
A te szinteden nyilván nem.
A hozzád hasonló suhancok semmit sem tudnak a világról.
Aztán egy árokban fekve végzitek.
Jól figyelj!
Te valószínűleg csak a 32-esekkel tartod a kapcsolatot.
Én az egész déli körzetért felelek.
Az Avenida Belgranótól a Riachuelo folyóig.
Gondolhatod, hogy nincs időm apró-cseprő ügyekre.
Azt meghagyom Gordillónak.
Rogelio Gordillo.
„Kétfejű”.
Dadogó!
Nem ismeri Kétfejűt.
Ne húzz ujjat Dadogóval, jó?
Ő olyan helyekre kalauzol el, ahonnan senki nem tér vissza.
- Világos? - Térjen a tárgyra, öreg!
Ezt ne csináld! Idegesít, és pórul jársz, ha folytatod.
Beszéljünk a problémádról!
Az a lány, Laurita. Nem ezt vártam tőle.
Személyes kudarcomnak tekintem, hogy rászokott a kokainra.
Beismerem.
De azt mondta, hogy megütötted, és tőled sem ezt vártam volna.
Megértem, hogy rendet kell tartanod a területeden,
de ezt majd mi elrendezzük.
Te ne avatkozz bele!
Laurita családtag, és többé nem fog problémát okozni.
Megértetted? Felejtsd el őt!
Soha nem is ismerted.
Töröld ki őt az emlékeidből, vagy belőled válik emlék!
Azt mondod, két vénember fog engem kicsinálni?
Persze hogy nem.
Mi nem csinálunk ki senkit.
Nem fogok szembeszállni veled. Egy ujjal is megölnél.
Dadogóval viszont nem húznék ujjat a helyedben.
Ez valami vicc? Elég ebből a baromságból.
Mit kerestetek itt tegnap?
- Nem emlékszem. - Nem?
Ez volt nálad. Hátul is van ám szemem.
- Figyelmeztetlek. - Mondd el, hol van az a lány!
Súlyos hibát követsz el.
Basszátok meg! Utálom, amikor valaki tiszteletlen velem!
Először a lány, most meg a vén trottyok.
A homlokomra van írva, hogy „idióta”?
- Nem tudom, uram, én nem látok. - Elég!
Mondd meg, ki vagy, és hogy hol a lány!
- Rekedt Donato vagyok. - Leszarom! Hol van a lány?
Nem érdekel! A központ tudja, hogy itt vagyok.
Ha kilencre nem érek be, erősítést küldenek.
Még mindig idiótának nézel? Mondd el, hol a lány!
Nem mondhatok semmit.
Ide figyelj, én az utcán élek!
Az utcán tiszteletlenkedsz velem, ami az otthonom.
- Hol van? - Donato felügyelő vagyok.
Lássuk, hogy véded meg magad, felügyelő!
- Elég! - Hol vannak az embereid? Nem látom őket.
Eressze el!
Eressze el, az istenit! Vagy hívom a rendőrséget!
Dadogó tud beszélni!
Áll egy a sarkon. Szólok neki.
- Gyere vissza! - Szólok neki.
Öreg!
Ez meg mi?
Hogy mi ez? Egy őrült vénember, késsel a kezében.
Nem is látsz!
Látok egy kék foltot, amiben vér folyik.
Gyere csak közelebb, és kilyukasztalak. Elkaplak, te rohadék!
Elég volt, Dadogó. Én mentem.
Kibaszott vén barmok! Az idegeimre mennek. Hol van már az a lány?
Menekülj csak, rohadék!
Ne, Cardoso!
- Beszartál, seggfej! - Cardoso!
Ez az én parkom, megértetted?
Antonio Cardoso vagyok, te beszari!
Ha még egyszer ujjat húzol velem, lenyisszantom a golyóidat!
Salátát csinálok a golyóidból, te senkiházi!
Ne! Ne csináld, faszkalap!
Elég, te gennyláda! Ne!
Cardoso!
Cardoso, gyere ide!
Ülj ide, ha van kedved!
Csak…
Egy szót se, kérlek!
Csak azt akartam mondani,
hogy nagyon hiányoztál, Cardoso. De tényleg.
Hát elmondtad.
És szeretném elmondani, mennyire örülök, hogy kiengedtek a kórházból.
Egyedül azt bánom,
hogy nem engedted, hogy látogassalak.
Még szép, hogy nem engedtem.
Azt hazudtad volna, hogy orvos vagy, és levágod a lábam.
Tizenkét csodás napot töltöttem el nélküled.
Igazad van. Nem hibáztatlak.
Szóltam, hogy akkor se engedjenek be,
ha azt állítod, Favoloro reinkarnációja vagy.
Nem hibáztatlak.
- Azóta nem találok ki meséket. - Na persze.
Komolyan mondom.
Azzal a gazemberrel történt incidens óta,
amiben meg kell hogy mondjam, példásan helytálltál.
Cabral őrmester óta nem látott ekkora bátorságot ez az ország.
Attól a naptól kezdve kizárólag önmagam vagyok.
Azon a pénteken Clara eljött az ebédre, és elmondtam neki az igazat.
Szegénykém!
Ott ült könnyes szemmel,
és úgy döntöttem, elmondom az igazat.
Bár el kell ismernem, hogy a tény, hogy Laurita
teljesen felszívódott,
segített meghozni ezt a döntést.
Kitalálhattam volna egy másik hazugságot, de nem akartam.
Folyton bajba kever az a nagy szám.
Dadogó Robledót csinált belőled, és majdnem megöltek.
Kitalált egy izraeli családot, és összetörte a lányom szívét.
Szögre akasztottam a számat.
Ha már a nagy szádnál tartunk,
a bizottság ügyvédje rájött, hogy az ELÉG nem létezik.
Kivágtak onnan a kazánnal együtt.
Végkielégítés nélkül.
Nagyon sajnálom.
És megígérted annak a Lauritának,
hogy segítesz neki azzal a gengszterrel.
Most pedig
ki tudja, mi lett azzal a szegény, tündéri lánnyal?
És ha már összegezzük a dolgokat,
Rodrigo.
Visszajött, ugye?
Már 3000 pesót kér.
Rendesen átgázoltak rajtad. Ez 5 : 0.
Hidd el, enélkül is elég nyomorultul érzem magam.
És még valami. Nem vagyok Cabral őrmester.
Őt péppé verték, de engem nem.
Épp ellenkezőleg. Majdnem én vertem péppé azt a rohadékot.
Ha egyszer elkapom… Ezt nézd!
Látod ezt?
A rohadék egy darabkája.
Vagyis a dzsekijéé, de akkor is.
Majdnem lenyisszantottam belőle, mielőtt elkapott.
Tudod, mit láttam?
Ahogy a kórházban feküdtem, ott lebegett fölöttem
annak az idiótánk a halálra rémült ábrázata.
Majd' kiugrott a szeme, amikor elővettem a kést.
Lefagyott.
Összeszarta magát. Nem értette, mi van.
Hogy érthette volna? Mégis hogy?
Istenem! Nézd…
Még ezzel a vaksi szememmel is láttam, ahogy tágra nyílt a szeme,
és engem bámult.
Mert látott engem, érted?
Biztosíthatlak, hogy látott.
Látott engem.
Ide hallgass! Garantálom neked, hogy egy jó darabig
nem húz velem ujjat az a szarházi.
Ezt bekereteztetem.
Sajnos most mennem kell.
Ez a legjobb hír, amit ma hallottam.
Délben várnak az idősek otthonában.
Pontban délben becsengetnek. És ha elkések, megszidnak.
Megint óvodás lettem.
Sietnem kell, mert Clara mindennap felhív.
És hétvégénként már nem járok a parkba.
Olyankor La Horquetában vagyok.
A kórházban mondták, hogy kiengedtek.
Azért jöttem ide, hogy hátha itt talállak.
Mert tartozom egy bocsánatkéréssel. És az igazsággal is tartozom.
León Schwartz vagyok.
Ez az igazi nevem.
Fiatalként aktivista voltam. Ez az igazság.
De aztán az élet, a család és a gyerekek miatt
a megélhetés lett a legfontosabb.
És az utolsó 41 aktív évemet
pincérként töltöttem el a Villa Crespó-i Imperio Coffee House-ban.
Ennyi.
Pincér voltam.
Hetvenhárom évesen mentem nyugdíjba.
Szívesen dolgoztam volna egy kicsit tovább,
de túl sokat járt a szám, és ez zavart pár vendéget.
Szóval most is az vagyok, ami egész életemben voltam.
Egy senki.
Egy jelentéktelen senki.
Ez az igazság.
Ég veled, Antonio!
Minden jót kívánok neked és a késednek.
Hihetetlen!
Nem bírsz leállni a hazudozással.
Igazat mondtam.
Milyen igazat?
Te képtelen vagy igazat mondani.
Figyelj…
Az együtt töltött idő emlékére.
Mondd el az igazat!
Már elmondtam az igazat. Nem tudok már mást mondani.
Jaj, dehogy!
Hogy te pincér? Ugyan már!
Biztos sokkal több voltál egy egyszerű pincérnél.
Na, komolyan, mi voltál?
Pincér voltam, semmi több.
Egy egyszerű pincér.
Egy rövid kitérőtől eltekintve,
amit a filmiparba tettem.
Hogy? Te filmeztél?
Hát, te filmezésnek hívod,
mi pedig filmiparnak.
És milyen munkát végeztél?
Én nem nevezném munkának.
Egy rövid ideig producer voltam, na meg rendező és forgatókönyvíró.
Producer és rendező.
És forgatókönyvíró.
Tessék. Tudtam, hogy hazudsz!
Ez nagy dolog!
- Hát, mondhatni. - Igen.
Nagyon nehéz időszak volt.
A 70-es évek derekán. A feketelisták idején.
A legtehetségesebbjeinket vagy megölték, vagy száműzték.
Mindenki rettegett.
A filmipar teljesen megbénult.
Indultam Cannes-ban
egy dokumentumfilmmel
a latin-amerikai felszabadító mozgalmakról.
A mindenkit, Cannes!
Igen, Cannes. Sokat hallottam róla, igen.
Az egy szerelemprojekt volt.
Hogy gondolhattam volna, hogy megnyeri az Arany Kagylót?
Na ne! Mi volt a film címe?
Az anyatermészet vérző erei.
Libabőrös lettem.
Ami pénzügyi fronton hiányzott, azt bátorsággal pótoltunk.
- Érted? - Persze.
Egyszer csak megcsörrent a telefon.
Hajnali kettőkor.
Na ne! Ki volt az?
A filmipar.
„Gyors megoldásokra és határozott döntésekre van szükségünk.”
Képzeld el a körítést!
Hát persze. El tudom képzelni.
- És mit csináltam? - És? Mit csináltál?
Hát, az hosszú történet.
Nagyon hosszú és bonyolult történet.
Megpróbálom összefoglalni.
IDEGENEK A PARKBAN
HERD GARDNER
NEM ÉN VAGYOK RAPPAPORT CÍMŰ DARABJA ALAPJÁN
A feliratot fordította: Tóth Norbert