Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
DENNE HISTORIEN KUNNE FUNNET STED I ÅR 2030…
…I 1984…
…I ÅR 506, ELLER I ÅR 2000.
KANSKJE FOR TI ÅR SIDEN, ELLER OM ET PAR DAGER…
ELLER HVEM VET?
DEN KAN UTSPILLE SEG NÅ.
For en lettelse.
For et klokt trekk av Moder Jord
å få noe så dagligdags som å eliminere avfall fra kroppene våre
til å føles så behagelig.
Det får meg nesten til å tenke at myten om Gud kan være sann.
Uansett…
Hvor var vi?
Hva snakket vi om?
Jeg skulle til å fortelle deg noe veldig viktig.
Hva snakket vi om?
Vi snakket ikke.
Du snakket, jeg snakket ikke.
Og hva sa jeg?
Jeg vet ikke. Jeg hørte ikke etter.
Du gjorde alt alene.
Hvorfor hørte du ikke etter?
Fordi du er en løgner.
Jeg hører ikke på deg mer. Har ikke hørt etter på to dager.
Slutt å late som du leser. Jeg vet at du ikke kan se.
Dette er en stor park. Det er alle slags mennesker her.
- Barn, gateselgere, selgere… - Ok.
Kan du ikke plage dem?
Jeg vil ikke snakke med deg mer. Du kan like gjerne snakke med det treet.
Det er en lyktestolpe.
Du lyver alltid.
Du snakker og snakker, og det er bare løgner.
Jeg krever at du underbygger anklagen din, sir.
Ok. Ja.
For eksempel,
er du eller er du ikke
en tidligere offiser i Rwandas frigjøringshær?
Selvsagt ikke.
Og du heter ikke Mobutu. Vær ærlig.
Det gjør jeg jo åpenbart ikke.
- Der har du det. Ser du? Du løy. - Jeg løy ikke for deg.
Det kalles en hemmelig identitet.
Hva? Hva betyr det?
I mitt yrke må du ha en hemmelig identitet.
Jeg kan ikke røpe mer enn det.
Sier du at du er spion?
Jeg sier bare at jeg heter Mobutu,
medlem av Rwandas frigjøringshær.
For en dusteidentitet de ga deg.
Tror du ikke jeg sa det til dem? Jeg sa det.
Hvordan kan en 86 år gammel polsk mann kalles Mobutu av Rwanda?
"Synd for deg. Du fikk Mobutu.
Hva kan du gjøre? Det er sånn det er."
Men det er sånn jeg tjener penger.
Og jeg ber deg ikke stille meg flere spørsmål.
Men det er ganske rart, hva?
Hvorfor valgte de en gammel mann til den jobben?
Å, har du spørsmål?
Jeg har også spørsmål. For et år siden sto jeg i kø i banken.
Så kom en fyr til meg
og spurte meg umiddelbart om jeg ville bli hemmelig agent.
Nei!
Men det gir litt mening.
De tenker:
"Han er en gammel mann. Ingen vil legge merke til ham.
Han kan bevege seg som et spøkelse og plukke opp informasjon."
Det er sant.
Men de gjorde en drittjobb med min hemmelige identitet.
- Vel… - Men vær så snill.
Slutt å stille spørsmål.
Jeg mener det. Jeg har ikke lov til å svare.
De ga meg også et kodenavn.
Abel.
Abel?
Abel Goldfarb.
Og hva heter du egentlig?
Samuel Goldfarb.
- De ga deg samme etternavn. - Jeg vet det. De er idioter.
Hva kan man gjøre? En må tjene penger.
Ja, det er det jeg alltid sier.
Si meg noe.
Fikk du noen gang informasjon til dem?
Jeg sitter her hele dagen
med en fyr som tror en lyktestolpe er et tre.
Hvilken informasjon kan jeg få? Tuller du? Selvsagt ikke.
Jeg må spørre om helseforsikringen deres for spioner.
Fordi de sa…
- Pokker! - Hva?
Pokker ta! Du lurte meg igjen.
Jeg lovet å ikke falle for det, og du gjorde det igjen.
"Jeg heter Abel Goldfarb."
"Helseforsikring for spioner."
Kan ikke tro du gjorde dette igjen.
Ikke si at den ikke var bra.
Det var en flott historie.
- Lang, komplisert, overbevisende. - Ikke noe bra!
Praten er over nå.
Du lurer meg ikke flere ganger. Stikk.
Dette er min plass, jeg kom først.
- Din plass? - Ja.
Hvordan kan den være din? Vis meg skjøtet.
Vi får se om den er din.
Vil du se skjøtet? Se, her er det.
- Kan du lese hender? - Vær så snill.
Les disse hendene. De har brukte gullhansker.
Jeg fant dette stedet for tre år siden.
Et avslappende, rolig sted.
Men for en uke siden kom du og gjorde meg gal. Det holder.
Dra. Jeg teller til tre, ellers slår jeg deg.
Jeg synes dette krever en kort diskusjon.
Klokka ringer!
- Mister… - Bokserne går inn i ringen!
Hvordan skal du slå meg hvis du ikke kan se meg, sir?
Denne oppførselen er pinlig.
Trynet ditt blir pinlig når jeg er ferdig!
Med all respekt,
personligheten din er deprimerende, og du har en forferdelig holdning.
Her kommer mesteren!
Hei, mister, ikke rør deg.
Ikke rør deg, du kan ha knekt noe.
Jeg har aldri falt før.
Ikke tenk på det.
Jeg faller hver morgen.
Jeg våkner, tar en kaffe og faller.
Det er livets sirkel, hva?
Når du er to år, reiser du deg og begynner å gå,
og så, på et øyeblikk, er du 86 og faller ned igjen.
Kan du løfte hodet? Vis meg.
Sånn, ja. Det er et godt tegn. Bra.
Nå skal vi sjekke bekkenområdet ditt.
Ok, la oss se.
Hvis du liker denne massasjen, bør du vite at jeg er singel.
Fjern hånda di!
Ikke vær redd.
Om du har knekt noe, går det bra.
Jeg har en hofte som en tekopp.
I fjor brakk jeg hofta to ganger.
Jeg var også død en gang en stund.
Seks minutter.
- Det virker ikke så lenge. - Jeg skulle ta en bypass, og pang!
De måtte starte meg med kabler, som om jeg var en bil.
Kan du bevege armene? Kan du prøve?
Utmerket!
Alt er i orden.
Ligg der i fem minutter og bare hvil.
Det beste for å slappe av, er en vits.
Verdaguer var den beste. Husker du ham?
Var det også pisspreik?
- Hva? - Hva mener du?
- At du var død. Det kan ikke være sant. - Jo.
- Det var sannheten. - Sannheten? Vær så snill.
Jeg skal hjelpe deg.
Nei, jeg klarer meg selv!
Greit. Kom igjen.
Sånn, ja. Bra du klarer deg.
- Hvor skal du? - Bort fra deg.
Jeg er lei av løgnene dine.
Det er ikke løgner.
Det er
tilpasninger.
Noen ganger passer ikke sannheten meg. Den blir for trang.
Så jeg strammer inn her og legger ut der,
til den passer som hånd i hanske.
Sannheten? Vær så snill.
Sannheten er en trippel bypass i fjor.
En pensjon jeg får utbetalt den 7. hver måned, som er borte den 8.
Å gå til bakeriet for å kjøpe daggammelt brød,
det er sannheten.
Jeg sier at det er til duene.
Jeg er de duene.
Jeg var død i seks minutter, det er sannheten.
Og siden da har jeg hatt en ny metode.
Tilpasninger.
I morges sa jeg til grønnsakshandleren at jeg er den siste av comechingón-folket.
Han lyttet.
Og så begynte jeg å mimre om gamle dager i La Pampa,
malones.
Om bestefaren min som sloss mot general Roca.
Og jeg elsket det!
Hvis jeg var én person i 86 år,
hvorfor kan jeg ikke være 100 forskjellige i de neste fem?
Et spørsmål.
Det bakeriet… Når skal jeg dra dit for…
Glem bakeriet.
- Du tok ikke poenget. - Nei, jeg skjønner poenget.
Det eneste poenget her er at du er riv ruskende gal.
Du har ikke en skrue løs, alle skruene dine er borte.
Å, heldige meg.
- En ekspert på mental helse. - Ja, sir.
Jeg burde introdusere deg for min datter Clarita.
Hun er også ekspert.
Hun vil få meg inn på et galehus.
- Se hva hun skrev. - Hva? Få høre.
"Han har ingen virkelighetssans."
- Hun mener meg. - Ja.
"Han trenger tilsyn."
Hun skrev dette brevet til terapeuten min, dr. Engels.
Problemet er at jeg ikke har noen terapeut,
og jeg er dr. Engels.
Jeg ga henne adressen til bakeriet, og hun tror det er et sykehus.
Og så vil hun sperre meg inne.
Du anklager meg for å være gal,
men hva med deg selv?
Hvor lenge har du igjen å leve?
Fem minutter? Fem måneder? Fem år?
Er det slik du vil bruke tiden? På å sitte og stirre?
Få litt spenning av og til når du faller på gulvet?
Nei, mister.
Du må lage litt liv. Du må få ting til å skje!
Vent.
Prøver du å fortelle meg hvordan jeg skal leve?
- Hva? - Jeg har en jobb.
I motsetning til deg! Jeg er enda en del av arbeidsstokken.
Nei, du snakker med Antonio Cardoso,
assisterende vaktmester med ansvar for San Juan 158.
I juli har jeg vært der i 52 år.
Det eneste som har vært der lenger enn jeg, er en fyrkjele.
En kjele som veier 853 kilo.
Hvem er den eneste som vet hvordan den funker? Undertegnede.
Lage liv, sier du.
Herregud. Hør her.
Jeg lager ikke noe som helst. Jeg skulle pensjonert meg for 20 år siden.
- Og? - Men det gjorde jeg ikke. Jeg jobber enda.
Det er sant, ja…
Jeg har ikke fått lønnsøkning på to år. Men jeg får fortsatt sjenerøse tips.
Ja, og nå
jobber jeg nattskiftet, og ingen ser meg.
Jeg har sett mange dørvakter komme og gå på dagskiftet.
Og jeg har sett alle få sparken.
Men ikke jeg, jeg er fortsatt der.
Jeg er den vise, gamle, usynlige mannen.
Nei, du er en død mann, et spøkelse.
To år uten lønnsforhøyelse.
- Hvordan kan du la dem rane deg sånn? - Nei, sir. Ingen raner meg.
Ikke på jobb eller noe annet sted. Jeg er beskyttet, så du vet det.
Det stemmer.
Den gutten som henter meg hver ettermiddag.
- Hvem? - Han heter Rodrigo. Spiller ingen rolle.
Jeg gir ham 1000 pesos hver dag,
og han følger meg hjem.
Så ingen raner meg. Han beskytter meg.
Fra hvem?
Hovedsakelig fra ham selv.
Men også fra fare på gata.
Du er det første feige spøkelset jeg har møtt.
Se hvem som snakker, Mobutu. Kom igjen!
Tenk at jeg må høre dette.
Folk ser meg fortsatt.
- Jeg får dem til å se meg. - Kom an.
Da de tok meg til sykehuset,
hadde de ikke fått meg helt inn i ambulansen
da seks naboer fra min bygning ringte ledelsen
for å spørre om leiligheten min var til leie.
Men jeg kom tilbake.
Og vet du hva jeg gjør nå?
Hver dag, klokka fem om morgenen,
ringer jeg på dørklokkene deres, alle seks, og roper: "Opp, gribber!
Leilighet 4B er verken til leie eller til salgs!"
Jeg synger "Internasjonalen" og roper forbannelser til dem.
For en gal gammel mann.
- Hvem? - Du! Du tror de ser deg.
- De ser deg ikke. - Ikke?
De kan høre deg. Men de ser deg ikke.
Vi er begge spøkelser.
Ingen vil se ditt rynkete gamle ansikt.
Ikke mitt heller.
Men jeg hjelper til.
Du er en forræder mot ditt folk.
Det er folk som deg som gir alderdom et dårlig rykte, skjønner du?
Hør her.
- Jeg skal si deg én ting, og… - Cardoso!
- Ja? - Cardoso!
- Ja! - Cardoso!
Cardoso, det er meg. Hvem spør?
Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts, 12H. Hallo!
Ja, Menéndez Roberts.
- Jeg har lett etter deg i dagevis. - Jeg har ikke…
Raúl sa at du var her.
Den jævelen.
Ja, jeg er alltid her.
Blir du her litt? Jeg løper noen runder, så prater vi.
Ja, selvsagt. Klart.
- Ikke dra, da! - Hvorfor skulle jeg det?
Jeg hadde planlagt å ringe deg, for jeg…
Pokker ta, han fant meg.
Hvem er det?
Jeg har unngått ham, og nå har han funnet meg. Pokker.
- Hvem er det? - Menéndez Roberts fra 12H.
Han er leder for eierkomitéen.
Han er en av de nye som kom da de bygde studioleilighetene.
Studioleiligheter?
De river ned noen vegger, og de kaller det en studioleilighet.
Du henger etter.
Og nå er bygningen full av de folkene, og…
Og de vil omorganisere Gud-vet-hva, og han vil snakke med meg alene.
Ok, jeg forstår alt nå.
Nei. Vet du hva det er?
Ryktet har begynt å spre seg rundt i bygningen
om at jeg har litt dårlig syn.
Bare litt dårlig?
Andrea Bocelli har bedre syn enn deg.
Jeg har memorert den bygningen.
Det blir 52 år i juli.
Men i forrige uke gikk jeg rett inn i heisdøra.
Og da så Mrs. Carracedo fra 2A meg.
Og jeg ble distrahert.
Døra var… Saken er at jeg gikk rett inn i den.
Og jeg så den kvinnen stå der og se på meg.
Og så prøvde jeg å redde ansikt.
Jeg hadde den lyse idéen om å gå rett inn i den igjen.
Som om jeg hadde gjort det med vilje.
Som om det var en storslått plan
å slå hodet mitt mot heisdøren.
Det verste var at
mens jeg gjorde det, innså jeg at det var en dum ting å gjøre.
Men jeg kunne ikke stoppe.
Jeg dunket hodet i døra som en idiot.
Og så sa jeg til henne: "Jeg fikser denne døra, Carracedo.
Den åpner seg av seg selv. Det er farlig."
Hun flyktet i frykt.
Det har ikke gått to dager,
og nå vil Menéndez Roberts snakke med meg alene.
Det var det samme da jeg bokset.
Jeg sto mot tauene,
og jeg ble nervøs.
Jeg ble nervøs fordi…
Du har grå stær på begge øynene.
- Ja. - Ja.
Har du operert deg?
Nei, jeg gjør det ikke ennå.
Og for fire, fem år siden, forsvant sidene.
Legen sa jeg hadde mistet sidesynet.
Bare sånn. På et øyeblikk, borte.
Farvel, sidesyn.
Jeg går som om jeg ser gjennom et sugerør.
Og så, en morgen, våknet jeg med en flekk i midten.
Å, den flekken!
Ja, som månen.
Som månen, ja.
Og så begynte den å vokse.
Midt i sugerøret.
Så da har du ikke sidesyn,
du har månen inni sugerøret,
og en ring mellom dem der folk går inn og ut. Hva kan man gjøre?
Ser du farger eller svart og hvitt?
Blått.
Det er som blå skygger.
Problemet er at jeg fortsatt drømmer i farger. Ja.
Der ser jeg alt skarpt og tydelig, som da jeg var ung.
Og så våkner jeg,
og det virkelige livet ser ut som en drøm.
Akkurat. Ja.
Det samme skjer med meg også.
Cardoso, vi er koblet sammen.
Fordi vi begge har visjoner.
Hva skal vi med syn hvis vi har visjoner?
Ja.
Samme hvor nedrig og feig du er,
er vi forbundet.
Møtet vårt med denne Menéndez Roberts vil gå veldig bra.
Jeg er sikker.
Hva mener du med møtet vårt?
Ja, jeg har bestemt meg for å håndtere det med Menéndez Roberts.
Ikke bekymre deg.
Utbyttere, landeierne, kapitalistsvinene,
det er favorittretten min.
Jeg kan spise dem til lunsj.
- Ja. - Nei.
Jeg ba ikke om noe, så…
Ikke takk meg, Cardoso.
Takk Marx, Lenin, Gorkij og Olgin.
Ikke ta med fremmede til parken min. Det er fullt her allerede.
Jeg tar ikke med folk, jeg kommer med idéer.
Folk blir gamle,
men idéer er fortsatt unge, sunne og vakre.
Idéer er bedre enn folkene som fikk dem.
Og kampen kan ikke stoppes, som stjernenes vandring.
Og vi skal knuse denne Menéndez Roberts før middag.
La svinet prøve seg!
Jævel!
Hvor er han?
- Er du ferdig med tullet ditt? - Hva?
Jeg skal si hva vi skal gjøre.
Du skal holde kjeft.
Hvis ikke,
gir jeg Rodrigo 10 000 pesos for å banke deg.
Skjønner du?
- Jeg vet allerede hva jeg skal si. - Hva?
Jeg må bli der til jul.
For tipsen, ikke sant?
- Bare til jul. Etter det… - Jul?
Nei, du kan ikke inngå kompromiss.
Han har ingen rett til å sparke deg
før du er i pensjonsalder, mister.
Men jeg er allerede 85.
Og når jeg er ferdig med ham, skal jeg ta den kjeltringen Rodrigo.
Sammen skal vi lære den gutten en lekse.
Hvorfor?
Hvorfor, Herre?
Jeg ber om hjelp,
og du sender meg en gamling som er blind, døv, venstreorientert og dum.
- Hvorfor gjør du dette mot meg? - Hvem er denne herren du snakker med?
Du vil bli mer jobb for meg enn jeg trodde.
Pokker, her kommer han!
Ikke si et ord. Jeg gjorde ikke noe mot deg…
Hold kjeft, Cardoso.
Uansett, jeg tror ikke det er ham.
Nei, definitivt ikke.
Det er ei jente. En pen jente.
Hvordan vet du det?
På grunn av gløden.
Da jeg fortsatt kunne se,
hadde alle de pene jentene en slags glød ved seg.
Nå ser jeg bare gløden.
Ja, definitivt, en veldig pen jente.
Kanskje. Det er mulig.
Men han kommer likevel når som helst.
Så gjør meg en tjeneste. Stikk.
Dra. Hør her.
Kan du ikke gå til grønnsakshandleren
og si at du er en comanche-indianer og alle de historiene?
Greit. Ordne ting med Menéndez Roberts.
- Jeg tillater det. - Tusen takk.
Men først må du roe deg ned.
Om du drar, roer jeg meg ned. Det skjer øyeblikkelig.
I din nåværende tilstand
vil grunneieren kjøre over deg med traktoren sin.
Forstår du? Kom igjen.
La oss sitte på gresset en liten stund.
- På gresset? - Ja.
Tror du jeg er en uteligger?
Nei, ro deg ned.
Sånn, ja. Sett deg. Bra.
Ok, her er vi. Sånn, ja. Bra.
Bra.
Sånn, ja.
- Alt du får meg til å gjøre. - Se her.
Denne vil roe deg ned.
Det er en joint, ser du?
En joint for å slappe av.
Jeg får dem fra en legevenn
for å lindre grønn stær.
Han skriver det ut via forsikringen min, og alle er fornøyde.
Det utvider kapillærårene og senker blodtrykket.
Hva er det, sier du?
Dette? Dette er nøkkelen til lykke.
Dette får deg til å le av nyhetene.
Og til og med barna dine vil virke som gode mennesker.
Så du er narkoman også.
Jeg vet ikke hva jeg har gjort deg, men jeg ber om din tilgivelse, Gud.
Tusen ganger unnskyld. Pokker.
Ett puff av denne, og Menéndez Roberts blir barnemat.
Få den dritten vekk fra meg. Det er gift, din onde, gamle mann.
Jeg tror han kommer.
Ja.
Se her. Prøv litt.
Du må holde røyken inne så lenge som mulig.
Det forsterker effekten.
Dette er dritt.
Gi det en sjanse til.
Det er en ervervet smak.
- Tror du? - Klart det.
Nyt det. Forsikringen betaler.
Den jenta
gikk fra "søt jente" til femme fatale.
Hun blir til Ana Grimberg.
Ana Grimberg ferdigstilte klær.
Hun sydde på etikettene og fjærene på hattene for Schiffman i Chacarita.
- Nei. - La oss se.
Nei, det er ikke henne.
Det er Normita Rivera.
Anita var sjenert.
Hun satt på verandaen hele ettermiddagen.
Hun hadde et pent ansikt,
som om det var malt av en kunstner.
Normita var min tredje kone.
- Den beste jeg har hatt. - Virkelig?
Normita ga meg min første sønn, Juan Carlos.
Og Juan Carlos ga meg min første sønnesønn.
Mario.
Og Mario ga meg mitt første gebiss.
Jeg gikk forbi den verandaen en million ganger.
Jeg klarte ikke engang å si hei.
Fingrene hennes hadde en rar form etter all syingen.
Hun satt på en liten krakk, og hun gjemte hendene slik,
for hun var flau, stakkaren.
Mine åtte barnebarn er profesjonelle.
Mario er tannlege.
Se på dette smilet.
Jeg tok på meg gebisset mitt, smilte stort, og farvel, Normita.
Hun jobbet,
så mannen hennes kunne studere jus for å bli noe.
Da fyren tok eksamen, innså han at han var en advokat
som var gift med en liten jødisk jente som snakket jiddisk og sydde på fjær.
Og han forlot henne for en tynn, elegant jente han møtte på universitetet.
Fire måneder senere
stakk Ana hodet inn i komfyren.
Å, som Normita gråt da jeg dro.
Og jeg gikk derfra smilende med mine nye tenner.
Hun var rundt 60 år gammel.
Men hver gang jeg tenker på henne, er minnet like friskt som første gang.
En måned før hun begikk selvmord,
møtte jeg henne på biblioteket i Villa Crespo.
Jeg husker at jeg leste Macbeth.
Jeg så opp, og der var Ana.
Hun så meg ikke,
for hodet hennes var begravd i en språkbok.
Hun lærte spansk, stakkaren.
Hun så opp, kjente meg igjen og smilte til meg.
Og hjertet mitt sprakk nesten.
Jeg fikk ikke ut et eneste ord.
Jeg stivnet.
Så gjemte hun de små hendene sine under bordet
og gikk tilbake til boken.
Og en stund senere dro hun.
Jeg snakket aldri med henne.
Pokker ta tennene mine og måten jeg er på.
Jeg snakket aldri med henne.
Hva hadde de i denne?
Skulle ikke denne dritten få meg til å le?
Nei, stopp.
Jeg hater nostalgi.
Det er den verste sykdommen.
Nostalgi dreper flere eldre enn hjerteinfarkt.
Når elsket du sist?
Mer nostalgi!
Du store min.
Sist jeg elsket,
var 10. juli 19…
2009.
Var kona di i live?
Ifølge henne.
Kom igjen, da.
Nei, jeg vet hva du mente.
Men med Esther kunne man aldri vite.
Hun var en god kvinne, en utmerket kvinne.
Det var vel ikke hennes feil
at jeg alltid ville elske Ana Grimberg?
Det er verdt å nevne,
for min siste gang var jeg utro.
I herrens navn.
Jeg var utro mot alle.
Med Margarita var jeg 76 år gammel,
og jeg hadde fortsatt affærer.
Cardoso, du overrasker meg. Endelig et tegn på mot.
Nei, det var ikke mot. Det var en forbannelse.
Det er bare det at jeg sa til meg selv: "Nei, Antonio, ikke gjør det."
Og så gjorde jeg det, for pokker.
Nei. Det er bra.
Du våget. Du ville det, og du gjorde det.
Jeg ville, men jeg turte ikke.
Jeg misunner deg.
Du har alltid vært det jeg nylig har blitt.
En ekkel, gammel mann.
Nei, en romantiker.
En mann med håp.
Tro meg. Husk at jeg var død, jeg vet sånt.
Det som betyr noe, er ikke sex,
det er romantikk og eventyr.
Alt sitter i hodet.
Kroppen er bare en blindpassasjer som blir med på turen.
Skjønner du, Cardoso?
Fordi akkurat nå må jeg tilstå
at jeg er forelsket i den jenta.
Se på henne.
For å være ærlig, jeg også.
Jeg håper Roberto ikke blir sjalu.
Hvem er Roberto?
Kjæresten min.
Hva? Du tuller. Du lyver til meg.
- Jeg falt for det. - Det gjorde du.
- Ikke si at du ikke falt for det. - Jeg falt som en idiot.
- Jeg falt så fælt. - Ikke si at du ikke falt for det.
- Jeg falt som en idiot! - La oss reise oss.
- Sånn, ja. - Den var god.
Opp.
Vent litt. Stå rett. Sånn, ja.
- Sånn. - Pokker.
- Hva skjer? - Jeg dreit på meg.
Nei!
Nå var det du som falt for det!
- Gjorde du det mot meg? - Jeg lurte deg.
Tror du at du er den eneste som kan spøke?
- Det går bra. - Vent.
Hør her. Se hva jeg fant på.
Hvis det er sånn jeg er
Hva kan jeg gjøre?
Jeg ble født kjekk
Og ivrig etter å elske
Hjelp meg. Sammen.
- Kom hit. - Ok.
Hjelp meg.
Hvis det er sånn jeg er
Hva kan jeg gjøre?
Med kvinner kan jeg ikke holde igjen
Det var så søtt.
Tusen takk.
Jeg tror jenta er betatt nå.
Selvsagt, to kjekkaser som oss… Hva forventet du?
Har du ikke en joint til som den du ga meg?
Nei. La oss fremføre en komisk sketsj.
Da blir hun helt hektet.
Vi gjør sketsjen senere. Men først skal jeg synge en tango.
"Hvis det er sånn jeg er" av Botta, Lomuto og Perroti.
Hvis det er sånn jeg er
Nei. Du har jo alt sunget den.
- Det er en flott sang. - Vakker tolkning.
Men nå skal vi fremføre en komisk sketsj.
Uansett hva jeg sier til deg,
svarer du: "Jeg er ikke Rappaport."
Forstått?
Tenk deg at vi nettopp møttes.
"Jeg er ikke Rappaport."
Nei, ikke ennå.
Nå begynner jeg. Hallo, Rappaport!
Nå.
Jeg er ikke Rappaport.
Rappaport, hva har skjedd med deg?
Du pleide å være høy og feit. Nå er du kort og tynn.
Jeg er ikke Rappaport.
Du pleide å være en ung fyr med skjegg.
Nå er du gammel og hårløs.
Jeg er ikke Rappaport.
Du pleide å kle deg i de fineste antrekk, og nå har du på deg skitne, gamle klær.
Jeg er ikke Rappaport.
Og i tillegg har du skiftet navn!
Jeg…
Selvsagt! "Du har skiftet navn."
Den var god. "Du har skiftet navn."
Cardoso!
- Cardoso, jeg kommer straks. - Pokker, her er han.
Jeg må få orden på hodet. Bli med meg.
Ikke vær redd. Vi tar oss av denne mannen.
Nei, det er ikke noe "vi".
Bare stå der
og ikke si et ord.
Lov at om du trenger meg, roper du på meg, ok?
Ja, jeg sverger på alt som er hellig.
Jeg er klar til kamp, ok?
I himmelens navn. Hør her, gjør meg en tjeneste.
- Sett deg her. - Ja.
- Og husk Rodrigo, ok? - Ja.
- Og se den andre veien om du vil. - Ok.
Cardoso!
Hvordan går det?
Det går.
Vi har ikke blitt introdusert. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. En glede. - Hei.
Beklager hastverket. Om jeg ikke jogger halvannen time, blir alt forsinket.
Å være udødelig tar for mye tid.
Parken er veldig fin, hva?
Ikke for mye folk, ikke mange salgsboder.
Jeg kan undervise her. Jeg underviser i kommunikasjon på UCA.
Kommunikasjon?
Ja. Alle typer.
Offentlig, mellommenneskelig og intrapersonlig.
Alle slags…
Prating.
- Mer eller mindre, ja. Jeg tar den. - Mer eller mindre.
Vel…
Du må ha merket at vi har snakket en del, ikke sant?
Ja.
Du vil ikke tro dette,
men jeg fant nylig ut at du jobber i bygningen.
Jeg er nede i fyrrommet.
- Jeg plager ingen. - Nei.
- Det er flott. Utmerket. - Ja.
- Jeg mener… Kom hit. - Ja.
Jeg håndterte ikke situasjonen din, for jeg visste ikke at du fantes.
- Jeg er for det meste i fyrrommet. - Ja.
- Jeg plager ingen. - Nei.
- Ja.
Ikke stopp. Du gjorde det bra.
Nei, jeg…
Som du vet, har vi byttet forvaltningsselskap.
- Ja. - Som leder av eierkomitéen…
Alle vi, hele bygningen,
følger rådene til det nye administrasjonsselskapet.
Og de rådet deg til å kaste meg ut.
Nei.
- Jeg vil ikke si det sånn. - Hvordan vil du si det?
Rådet deres var
at å ha deg i staben ikke lenger ville være en fordel.
Jeg kaller det å bli kastet ut.
Nei…
Vi kan tvinge deg til å pensjonere deg på grunn av alderen din.
Men folk i bygningen liker deg godt.
Så de stemte for å gi deg to måneders sluttvederlag. Ikke verst.
Om to måneder husker du oss kanskje ikke.
Cardoso.
Vel?
Jeg er en idiot.
Beklager. Jeg er en idiot. Jeg beklager.
Jeg hater å måtte ha denne rollen, Antonio.
Du er ganske god til det.
Antonio.
Det er best for alle.
Ingen vil kreve noe av deg, ingen vil klage på deg lenger.
Du må ikke gjøre en jobb som, ærlig talt, ikke er for en på din alder.
Vi er ikke en komité av skurker eller hjerteløse mennesker.
Den eneste skurken her
er tid.
Tiden er den virkelige fienden. Se på meg.
Jeg løper som et barn. Hvem lurer jeg?
- Vet du hva greia er? - Hva?
- Dere trenger meg. - Ja.
- Vinteren kommer. - Ja.
Og den kjelen ble installert i 1968.
Å, 1968?
Jeg forsikrer deg om at ingen på jorden kan den gamle jentas triks
så godt som meg.
Det garanterer jeg.
Ja.
- Gi meg til jul. - Hva?
Det er alt jeg ber om.
Bare til jul.
Det er for tipsen.
Det er gode penger, og jeg… Vel…
Hva tror du?
Gi meg til jul,
så trener jeg opp noen yngre.
Saken er at vi skal bytte ut kjelen også.
Ja.
Vi får inn en datastyrt en
som er spektakulær.
Den er automatisert, intelligent.
Du styrer den med en app.
På telefonen din.
Via internett. På en datamaskin.
Det er som magi.
Du må ikke gjøre noe. Den går av seg selv.
Det kommer en gruppe ingeniører som vil gjøre en radikal endring.
Rørene, det elektriske systemet, inngangsdøra. Hele greia.
Jeg skjønner. Da vil du virkelig trenge meg.
Jeg har 40 år med reparasjoner her inne.
- Ja. - Nei, hør her.
Jeg vet hva som ligger bak hver lille bit med gips
i den bygningen. Det lover jeg deg.
Jeg mener det. Så du kan slappe av.
Vent litt.
Ok, jeg skjønner.
- Skjønner du? - Ikke vær redd.
Kjellerrommet.
Hvis du lar meg bli der, som jeg har vært,
jobber jeg gratis som arbeidsleder.
Jeg tar ikke et øre betalt. Jeg skal ta den byrden fra skuldrene dine.
Saken er at vi tar kjellerrommet
og gjør det om til en vinterhage.
Det er en total forandring.
Forstår du?
Glem det.
Ok. Jeg trekker tilbudet.
- Glem det. - Cardoso, hør her.
Nei, jeg har ingenting å høre på.
Om jeg bare visste at jeg bodde i en vinterhage.
Jeg kunne ha leid den ut.
Cardoso, jeg kjenner folk i Sosialdepartementet.
Jeg kan skaffe deg et rom på et hjem, på et hotell i byen.
Nei takk. Jeg ser etter en vinterhage.
- Cardoso, vet du hva problemet er? - Ja, jeg vet det.
Problemet er at du er skurken i filmen,
men du vil bli sett på som helten.
Du har rett. Ja. Du har rett, jeg…
Jeg er en idiot. Jeg håndterte dette feil. Jeg beklager…
- Det knuser hjertet mitt. Beklager. - Ikke tenk på det.
Om to måneder vil du ikke engang huske dette.
Vet du hva vi skal gjøre? Nei, hva jeg skal gjøre.
Jeg gir deg fire måneders sluttvederlag. Hva sier du?
Hvis de andre protesterer, synd. Jeg skal skaffe deg det.
- Hva sier du? - Fire måneder er bedre enn to, ikke sant?
Utmerket.
Nei. Vent litt.
Har vi en avtale?
Cardoso.
Uakseptabelt!
Vi synes forslaget ditt er skammelig.
Hør her, Menéndez Roberts.
Jeg spør deg av ærlig nysgjerrighet.
Hvordan havnet du i denne knipa?
Jeg grep ikke inn før,
for jeg kunne ikke motstå å se deg begrave deg selv.
Det var utrolig. Som noe fra en skrekkfilm.
Litt etter litt, en mann som graver sin egen grav.
Jeg ble sjokkert, det kan jeg love.
- Ivan Rifkin, hyggelig å møte deg. - Står til?
Jeg er fra advokatfirmaet Weissman, Rifkin og Rocatagliatta.
Vårt firma representerer Mr. Cardoso.
Vi representerer faktisk dørvaktene og vaktmesternes fagforening.
Vi heter NOK.
Nøytralisering av overgrep
mot korridorvoktere.
NOK.
Kjenner du til oss?
Ikke egentlig. Jeg har aldri hørt om det.
Bli vant til det, for fra nå av kommer du til å høre det ofte.
Gå vekk!
Mr. Cardoso ber oss om å dra.
Men det er ikke så lett, for vi handler på eget initiativ.
Han gir meg fire måneders sluttvederlag. Vi er enige.
Ja, jeg hørte det.
For en morsom vits.
Mr. Rifkin.
Jeg lytter.
Jeg vet ikke om jeg forstår hva som skjer.
Alle har det vanskelig i starten.
- La meg utdanne deg. - Ok.
Situasjonen er enkel, men jeg skal gjøre den enda enklere.
Vi godtar ikke fire måneders vederlag, ei heller fem eller seks.
Det vi aksepterer,
er at Mr. Cardoso blir ansatt som konsulent
i hele perioden mens bygningens rekonstrueres,
noe som, bare for å gjette, vil ta for eksempel to år.
Nei, arkitekten sa seks måneder.
Ok. La oss si tre år, da.
Når dere kommer til det punktet, vil vi gjenoppta forhandlingene.
Jeg aner ikke hvem han der er.
Det er sant.
Mr. Cardoso kjenner Weissman og Rocatagliatta bedre,
de er firmaets mer vennlige partnere.
Men i dette tilfellet syntes alle at det var bedre å sende Boaen,
et kjærlig kallenavn de kaller meg på kontoret.
- Mr. Rifkin. - Jeg lytter.
Jeg har aldri hørt om organisasjonen din.
- NOK. - Ja.
- En bygning med en enorm fasade. - Har ikke sett den.
Det jeg har sett, er en advokat for dørvaktforeningen.
Vet han at du vil sparke Mr. Cardoso?
Ikke ennå.
Og vet du at du må få fire eiere
til å vitne mot ham?
Finn dem, Menéndez Roberts.
Fire mennesker som er villige til å være offentlig ansvarlige
for å ha sendt en gammel mann ut av sitt hjem og sin jobb gjennom 52 år,
en som fikk prisen Årets vaktmester
av di Tella-instituttet i 1978.
En aktivist som har kjempet for menneskerettigheter hele livet.
En arbeider som strevde for å oppdra tre barn og åtte barnebarn.
Vent. Hør her.
Nei, Cardoso.
Nok falsk beskjedenhet.
Du er en helt,
og folk må vite det.
Men jeg må advare deg,
er man advart, er man bevæpnet,
og jeg har moral, selv med menn som ikke har det.
Under hele rettssaken, som jeg er redd for vil bli veldig lang,
vil dere ikke kunne renovere bygningen.
Glem vinterhagene, flerbruksrommet, terrassen…
Eiendomsverdien vil stupe, og den vil aldri øke igjen.
Tiden, min venn, blir din fiende nå.
Derfor ber jeg deg vurdere advokatutgiftene,
om dere vinner eller taper,
og sammenligne tiden, prisen og den sosiale forakten som kommer
mot den latterlig lille summen det vil koste å beholde Mr. Cardoso.
Jeg sier dette for din skyld. Jeg bryr meg ikke.
Greit.
- Mr. Rifkin. - Jeg lytter.
Jeg visste om retten til voldgift.
Det jeg ikke visste, var at Antonio ville delta…
Selvsagt vil han det. Du vet ikke hvor mye han vil det.
Og NOK er klare. De vil bruke dette som en case.
- Hva? - Det blir perfekt for dem.
- Hva har jeg med det å gjøre? - Unnskyld meg?
Du har tråkket på alle mulige menneskerettigheter.
Alderdom, funksjonshemming, raseskille.
Raseskille? Hva?
Denne mannen er en etterkommer av comechingón-folket.
Se på de trekkene.
Han kommer fra urfolk, skjønner du?
Hør her. Cardoso går inn i vegger. Han er lett 80 år gammel.
Hva er lett med å være 80 år gammel? Ser du? Du er uvitende.
Dere kan ikke holde meg ansvarlig.
La oss snakke i morgen, når demonstrasjonen går til…
Hva var det? UCA.
De elsker å demonstrere.
Navnet Menéndez Roberts vil bli et verb.
"Å Menéndez-Robertse."
"Det å forfølge eldre, funksjonshemmede, urfolk og blinde."
Hør på meg.
Jeg lytter.
Denne saken er ute av kontroll.
Ikke hold meg ansvarlig. Jeg representerer en komité.
Men du gikk med på å være frontfiguren deres.
Fordi du er en av dem.
Du betaler formuer for å kjøpe gamle ting.
Gamle møbler, gamle biler, gamle malerier.
Alt som er gammelt, bortsett fra gamle folk.
For du kan ikke bruke dem som pynt.
De snakker for mye.
Selv om de er stille, sier de for mye.
De ser ut som fremtiden, og det skremmer deg.
Innser du ikke, Mr. Universitet,
at du også vil bli gammel?
Problemet er ikke at livet er kort.
Problemet er at det er veldig langt.
Og hvis du er redd nå og bruker all tiden din på jogging,
se for deg hvordan det vil føles senere, når beina dine gir opp.
Du vil selvsagt at Cardoso skal være snill
og stille, og dra til det lille hotellet.
Men han gjør ikke det,
for jeg lar ham ikke.
For det er én ting å kalle noen treg, blind eller dum,
men å kalle dem unyttige
er utilgivelig.
- Mr. Rifkin. - Jeg lytter.
Jeg er takknemlig for at du delte de tankene med meg, og…
La oss ikke prate mer med mindre det er foran en dommer.
Hva sier du, Cardoso?
Skal vi angripe? Skal vi?
Jeg tror det er best hvis vi ikke angriper.
Hva, Cardoso? Hva med kampen?
Sier du at du velger en jobb over å kjempe for en sak?
Nettopp. Jeg tar jobben, og til helvete med saken.
Mr. Menéndez Roberts,
klienten min har bedt meg forlenge lunta.
Men bomben er fortsatt der.
Gå.
Gjør aerobic helt til bygningen
og tilkall komitéen.
Ikke forfør eller overbevis. Kommuniser.
Cardoso blir.
Som veileder, åndelig rådgiver eller vaktmester emeritus.
Hva enn du vil.
Men husk at dette er en avtale mellom oss.
Ikke snakk med fagforeningen eller den nye ledelsen.
For hvis NOK finner det ut,
er vi ferdige.
Når du har løst saken,
ring dette nummeret og spør etter advokat Clara Cohen.
Be henne kontakte "Paps".
Han er en av lederne av NOK.
Og be henne fortelle ham at Cardoso-problemet er løst.
Og fra da av,
vil denne Paps jeg nevnte ta seg av alt.
Skjønner.
Gorriti Eiendom?
Ja. Det er en rådgivende gruppe i NOK.
De forhandler med bygninger og alt det der.
Gå. Skynd deg. Det er mye å gjøre.
Ok.
- Mr. Rifkin. - Jeg lytter.
Antonio…
Dere skal vite at dette er viktige saker for meg.
- For alle. God natt. - Disse problemene gjør meg besatt.
Flott idémyldring, den fikk meg til å tenke på generasjonskløften…
Ett ord til, og jeg anmelder deg for språkdrap.
Jeg innrømmer at jeg sliter med å forklare hva jeg mener.
Du sliter med å dra også.
- Forstått. Ha det. - Gå.
- God natt, Cardoso. - Løp fort!
Gå. Veldig bra.
Bare hyggelig, Cardoso.
Jeg kommer til å bli rævkjørt.
- Hva? - Jeg må i fengsel, for Guds skyld.
85 år gammel skal jeg bli voldtatt i en celle.
- Akkurat det jeg trengte. - Men du har enda en jobb, da.
Hvorfor klemmer du meg ikke?
Jeg håndterte det perfekt.
Jeg skulle få fire måneders lønn.
Nå får jeg ikke et eneste øre.
Hva har jeg gjort deg?
Hva har jeg gjort for å fortjene dette, Rifkin?
Jeg heter ikke Rifkin. Rifkin er min skurkelege.
Hvem faen er du om du ikke er Rifkin, Mobutu eller Rappaport?
- Hvem pokker er du? - Jeg var nettopp Clara Lemlich.
En dame. Akkurat det jeg trengte.
Man bruker den man trenger for anledningen.
Gløden er borte.
Jenta har dratt.
Hvem er det?
- Det er ingen. - Det er guttungen vår, hva?
Ikke "vår" guttunge, nei.
Min guttunge, ok?
- Jeg må diskutere noe med ham. - Nei. Du snakker ikke med ham.
Hør nøye etter, for du tuller ikke med han der.
Han dreper deg, og så kommer han og dreper meg.
Så vær stille, ikke si et ord.
- Bare bli her. - Ok.
Ses i morgen.
- Kom igjen, Rodrigo. - Hvem er denne gamlingen?
- Vet ikke. Kjenner ham ikke. - Flytt deg.
Hvor bor du, gamle mann?
Først skal jeg fortelle deg hvor jeg jobber.
Ved 19. politidistrikt.
Politimester Menéndez Roberts. Narkotikaavdelingen.
Virkelig? Jeg spurte hvor du bor.
- Mer eller mindre her. - Virkelig? Jeg blir med deg.
- Trengs ikke. - Kom an, gammer'n. Bare 1000 pesos.
Nei, gutt. Det trengs ikke. Takk.
- Trengs det ikke? - Nei.
Nå er det 2000. Prisen gikk opp. For et sammentreff.
I morges så jeg en fyr med fire eller fem små hunder
som han gikk tur med i bånd.
Jeg gjør det samme.
Jeg tar deg og den gamle drittsekken, og dere gir meg 2000 hver. Forstått?
Nei, vi hadde en annen avtale.
Inflasjon, ikke sant?
Kom igjen, gamle mann. Jeg har ikke hele dagen.
- Og du også, gå! Beveg deg. - Ok, da går vi.
- Er gamlingen døv? - Han kommer.
- Beveg deg. - Stopp!
Jeg krangler aldri med en sint person.
Jeg lærte det på disse samme gatene for 70 år siden.
Jeg hadde nettopp kommet hit, og jeg snakket ikke spansk.
Vi var alle på noens meny.
Problemet er at med oss, valgte du feil rett.
Med Antonio og meg, spiser du deg selv.
Vi bor også på gata.
Vi stirrer også døden i øynene hver dag,
akkurat som deg, Rodrigo.
Du er sint, og det har du rett til.
Jeg er også rasende.
Men problemet er på toppen.
De som trekker i trådene.
Fordi du, jeg og Antonio har samme fiende,
og vi må holde sammen.
Ta meg i hånda!
Der, ja.
- 5000 pesos. Hørte du meg? - Au.
På forskudd, ellers dreper jeg deg, gamle drittsekk.
- Jeg kan ikke. - Det kan du.
- Gi meg alle pengene dine. - Nei.
Nei, jeg har 40 000 pesos.
Jeg vil gjerne dele dem med deg, men ikke slik.
Ikke slik?
Jo, slik. Gi meg dine 40 000 pesos, ellers knivstikker jeg deg her og nå.
- Tenk deg om. - Hold deg utenfor!
- Nei. - Hold deg unna dette! Bli der.
Bli der, ellers stikker jeg deg full av hull. Hører du?
Og du, gamle mann, gi meg dine 40 000 pesos nå.
- Pengene, ellers dreper jeg deg. - Nei. Her.
Hva faen, gamle mann?
- Jævel! - Ta den!
Hva nå?
Hva gjør du? Vil du dø?
Nei, Rodrigo!
Fortell ham hvordan det er her. Det er din feil, gammer'n.
Mister.
Mister, reis deg.
Kom igjen.
Ikke tull.
Opp med deg, vær så snill.
Hjelp!
Hjelp meg! Her!
Noen må hjelpe meg!
Her!
Reis deg, mister.
Hjelp, vær så snill!
Vi er her! Hjelp!
Noe…
Hjelp!
Vel? Hva syntes du?
Den guttungen ble virkelig livredd, hva?
Ja, den drittsekken vil ikke plage oss mer.
Pang, jeg slo ham med stokken! Pang, enda et slag!
Han fikk mer enn nok.
Si meg noe, Rocky Balboa.
Skal du bli her?
For hvis du blir her,
ikke vondt ment, men jeg kommer meg til helvete bort.
Jeg visste du ville bekymre deg for helsen min.
Det er ingenting, bare en mild forstuing. Jeg vet hvordan man faller.
Og å vite hvordan man faller er halve kampen.
Legene på akutten likte meg også.
De behandlet meg nesten som et menneske,
og jeg ga dem 40 000 pesos i tips.
Jeg endte opp uten pengene likevel, men jeg holdt på prinsippene mine.
Enten drar du, eller så drar jeg.
Den gutten kommer ikke tilbake.
Han vil ha lettvinte penger.
- Han vil ikke ha problemer. - Vel…
Og hvis han kommer tilbake, skal jeg forklare ham, som en likemann,
at vi er i samme felle.
Siden dere går så godt overens, lar jeg dere snakke om det alene.
Vent. Ikke gå.
Et vennskap som vårt er en sjeldenhet.
- Vi må beskytte det. Forstått? - Hvilket vennskap?
Det var aldri noe vennskap.
- Hvorfor ikke? - Jeg vet ikke hva du heter.
Men du hjalp en fallen kamerat.
Ville gjort det for enhver skadet hund.
- Virkelig? - La meg fortelle deg noe.
Da jeg så deg ligge der, nesten død,
sa jeg til meg selv: "Antonio, det vil aldri skje med deg."
Se!
- Se på dette. - Pappa!
Guttungen glemte kniven.
- Innser du det? - Ja.
Og han vil sikkert lete etter den.
Og jeg skal gi den til ham.
Det er forhandling. Det er sånn du overbeviser folk.
Jeg gjør det langt unna deg, så han vet at vi ikke har noe med hverandre å gjøre.
Kosakken mister sverdet, og du gir det tilbake til ham.
Å vite hvordan man gir seg er den andre halvdelen av kampen.
Du faller til stadighet, jeg trekker meg stadig tilbake.
La oss se hvem som avslutter kampen med flest hele bein.
Du kan ikke betale den gutten for din rett til å eksistere, Cardoso.
Butikken stenger for siesta. Kom tilbake klokka fem, mister.
Sånn, ja, legg deg.
Gi verden det den vil ha, som alltid.
Pappa!
- Hva? - Pappa!
- Herregud. - Hva har skjedd?
- Ingenting. - Hva? Går det bra?
Ja, det går bra.
Ikke vær redd.
- Jeg… - Bare en forstuing.
Var det hofta di?
Nei, bare en forstuing.
Hva med panna di?
- Dette? - Der, ja.
- Bare en liten skramme. - En liten skramme?
- Nok en slåsskamp? - Nei. Jeg slåss aldri.
Virkelig?
Hva med forrige måned, da du angrep slakteren?
Jeg angrep ikke slakteren.
Jeg angrep kjøttet.
Til de prisene, ba det praktisk talt om det.
Men det er ulovlig. Du kastet ting rundt og lagde kaos.
Skal du kriminalisere en sosial protest nå?
Nei. Du er den kriminelle her. Du kan ikke gjøre sånt.
Sett deg, pappa. La oss snakke. Kan du si hva som skjedde?
- Ingenting. - Ikke si det.
- Si det. - Ingenting. En forvirret, undertrykt unge.
Nok et offer for dette perverse samfunnet.
- Det er alt. - En tyv?
Nei. Hva?
Sloss du mot en tyv?
Jeg sloss ikke. Vi snakket.
- Jeg kan ikke tro det. - Og vi kom til en blindvei.
Ikke si mer. Det er min feil at jeg lot deg være alene.
Jeg må holde øye med deg. Jeg kan ikke ta blikket av deg, pappa.
- Se på det du gjør. - Stopp, du skremmer meg.
Skremmer jeg deg?
Det er flott. Vel, jeg lever i frykt.
Når telefonen ringer, hopper jeg.
Det er politiet. Det er sykehuset. Pappa, hva skjedde med deg?
Du gjorde det så bra for en måned siden. Men i morges ringte en fyr meg. Han het…
Menéndez Roberts.
- Ringte han deg? - Ja.
Hva sa han?
"Si til NOK at saken med Cardoso er håndtert."
Utrolig!
"Gi denne beskjeden videre til Mr. Rifkin."
Jeg gjetter at du er denne Rifkin.
- Jeg var det i går, i alle fall. - Og hvem er du i morgen?
Hør her, pappa.
Jeg kom hit i dag for å fortelle deg at dette er siste gang jeg dekker for deg.
Du tystet vel ikke på meg?
Nei, jeg gjorde ikke det. Men det holder.
I år har jeg vært som Telefes nyhetsdesk,
24. distriktskontor,
San Martín nasjonalinstitutt,
ombudsmannens kontor, og NOK.
NOK er et flott navn, ikke sant?
Nei, dette er nok.
Stopp. Se på deg.
Min egen datter har allerede glemt hva et moralsk prinsipp er.
Prinsipp?
Hvilket prinsipp? Det er ingen prinsipper. Det er svindel.
En personlig, daglig svindel.
Dette er et énmanns terrorvelde. Og det er jeg som er livredd.
For tre uker siden kom jeg på jobb
og ble fortalt at en føderal betjent hadde ringt
og spurt om jeg fortsatt oppførte meg.
Det var viktig at du selv fikk oppleve
hvordan det er å bli forfulgt og overvåket.
Forfulgt?
Du skremmer meg, Ms. Cohen.
Jeg frykter hva du kan gjøre mot meg av det du tror er kjærlighet.
Jeg frykter avhørene dine. Torturøkter, for å være ærlig.
Hvilke avhør, pappa?
Spørsmålene du stiller meg for å sjekke om jeg er senil.
"Hva gjorde du i går, pappa?"
"Hva spiste du til lunsj i dag, pappa?"
Ett galt svar, så skaffer du meg en sykepleier.
To gale svar, og du sender meg på pleiehjem.
Min største frykt er at jeg en dag vil våkne opp dum,
og du sender meg til et hjem.
Eller enda verre, jeg må bo hos deg.
Sibir, helt ute i La Horqueta.
Det er veldig få ting som skremmer meg.
Bare én, faktisk.
Du!
Når du kommer til meg, svarer jeg ikke når du ringer på.
Slutt å følge etter meg.
Det er ikke nok parker i Buenos Aires til å gjemme seg for deg.
Pappa!
Ikke kall meg pappa.
Jeg er far, som alltid.
Skal jeg heller kalle deg dr. Engels, da?
Trodde du at jeg ikke hadde lagt merke til det?
Dr. Engels, psykoanalytikeren.
Dr. Federico Engels, fra Det freudianske institutt.
Kom igjen!
Så hvorfor svarte du på brevene?
For å ha en normal samtale med deg er praktisk talt umulig.
Det var den beste måten å få deg til å høre på.
Jeg skriver til dr. Engels og sier hva jeg tenker.
- Det var smart. - Takk.
Du er i det minste fortsatt smart.
Du kan ha mistet lidenskapen din, idealene dine…
Slutt, pappa.
Jeg husker som om det var i går
da du ikke trodde verden tilhørte høystbydende.
Ikke i dag, pappa. Ikke denne tiraden.
Dette var selvsagt før Gorriti Eiendom.
Før du byttet Marx og Lenin mot Dolce & Gabbana.
Finn i alle fall på en ny vits, ok?
Dronningen av byggforvaltning.
Med støvletter til 300 dollar.
En forræder mot ditt navn.
Et elendig navn.
Clara er ikke et elendig navn.
Clara Lemlich. Hun sto for noe.
Og det har jeg aldri gjort, hva?
Clara Lemlich, som forsvarte sine idealer.
På'n igjen.
November 1948.
"Jeg var bare ni år gammel."
Jeg var bare ni år gammel.
Aldri før hadde så mange mennesker samlet seg.
- Tusenvis av skjortemakere. - "Jeg var bakerst…"
Jeg var bakerst med faren min.
Han satte meg på skuldrene, så jeg kunne se.
Det hadde blitt innkalt til generalforsamling.
Den første taleren var Gompers, så Monserrat Bengorea,
Palacios og Benvenuto.
Alle holdt fine taler.
De snakket om sjefer som verdsatte eiendom mer enn liv,
profitt mer enn folk.
Alle vakre taler, vakre ord.
Men forsamlingen var fortsatt litt kald.
"Til plutselig…"
Til plutselig, ved siden av meg,
da en tynn jente, en tenåring, reiste seg opp,
og hun løp til scenen.
Fryktløst menget hun seg med de store.
Og hun begynte å rope på jiddisk til hundrevis av mennesker.
Og veldig få snakker jiddisk, som du kan forestille deg.
Men hun hadde makt til å få alle til å forstå hva hun sa.
Den jenta var Clara Lemlich.
"Jeg er en arbeider,
enda en av dem som lider under inhumane arbeidsforhold.
Jeg er lei av ord
som ikke gir oss varme, som ikke demper sulten vår
eller roer ned vår harme.
Jeg foreslår en umiddelbar generalstreik."
Det ble et øyeblikks absolutt stillhet.
Og så brøt et slags brøl ut fra folkemengden,
føtter trampet i gulvet…
Delegaten ba om godkjenning.
Og de tusener av folk brølte: "Ja!"
Med én stemme.
"Er dere sikre?
Er dere villige til å ofre livet for dette?"
Tre tusen hender gikk opp.
Og faren min, som holdt meg, sa til meg:
"Rekk opp hånden, sønn. Opp med hånden, for jeg sverger."
Og den lille hånden min gikk opp.
Og mitt ni år gamle hjerte slo som en tromme.
Mens faren min og tusenvis av andre sverget.
"Hvis jeg blir en forræder mot saken jeg nå kjemper for,
måtte denne hånden visne på armen som holder den."
- "Og delegaten…" - Og delegaten ropte…
- "En generalstreik er erklært!" - "En generalstreik er erklært!"
- Og alle… - Og alle heiet, Clara!
Flere år senere ble du født
med et kraftig skrik.
Og jeg sa til moren din:
"Esther, det er styrken til Clara Lemlich."
- "Det heter hun." - "Det heter hun!"
- "Det er lidenskapen du ble født med!" - Det er lidenskapen du ble født med!
Veslejenta mi.
- Vi går bort hit. - Det er vakkert, pappa.
Ja.
Nå, 60 år senere,
forstår jeg at hun fødte KGB.
Dra til helvete, pappa.
Ok, om du lover å ikke følge etter.
Pappa, Clara er ikke bare et navn for meg.
Clara er en forbannelse for meg.
Alle på skolen, da de fylte ti,
fikk, jeg vet ikke, en sykkel.
Du ga meg en kopi av Das Kapital.
Jeg var ti år gammel, pappa.
Husker du Patricia? Hun med pannelugg?
Ja, selvsagt husker jeg det.
Min eneste venn.
En dag sa hun at hun trodde på Gud.
Jeg var helt forvirret.
"Pappa, Patricia sa at hun tror på Gud. Hva skal jeg si?"
"Si at det går over."
Og jeg sa det til henne, og hun sa det til moren.
Moren sa det til faren. Og han sa det til alle.
Neste dag var det ingen i hele kvartalet
som ville leke med meg.
Jeg var alene.
Hele barndommen min var jeg alene.
Urettferdighet.
Du trodde på dine egne ting, og jeg beundret deg.
Du forlot partiet. Jeg respekterte det.
Du protesterte for menneskerettigheter, for Malvinas suverenitet, for demokrati.
Du protesterte, og det var din stemme, ikke min eller noen andres.
Du ville forandre verden, og du elsket det.
Ja, jeg elsket det.
- Og du forandret deg. - Alle forandrer seg.
Det som ikke forandrer seg, er verden.
- Hva skjedde med deg? - Hva skjedde med meg?
Jeg giftet meg, jeg fikk to barn, jeg levde livet mitt.
Jeg kjemper kampene jeg kan vinne. Jeg er smartere enn før. Det skjedde.
Og nå vil hele kvartalet leke med deg.
Du giftet deg med Ricky, den smilende kirurgen.
Ved å ta for mye betalt for å kurere rike,
kjøpte han et hus i La Horqueta.
Der er barna dine faste troende på TV via Netflix.
Og de andre barna leker med dem.
Det er den nye utopien.
Alle leker med alle.
- Ikke jeg. - Jeg drar.
Jeg beholder mine fiender, jeg gir dem næring.
- Jeg glemmer dem ikke. - Og hva gjør du?
Du demonstrerer hos slakteren.
Herregud, alt er så lett for deg at jeg sverger på at jeg misunner deg.
Du vet hvilken side du er på. Men hvorfor kjemper du gamle kriger?
Revolusjonen din eksisterer ikke. Den er gammel. Det er over.
Har du sett folket, de elskede massene, i det siste?
De gir blanke faen.
Og jeg har ikke tid til å dra til revolusjonen din.
Jeg er veldig opptatt.
Jeg må på jobb.
Jeg gir der jeg får noe tilbake. Forstår du?
Jeg tok feil.
Du er ikke engang smart lenger.
Jeg vet at ting ikke har endret seg.
Tror du jeg er en idiot?
Desto større grunn til
at den eneste responsen på en skandale er å bli skandalisert, skjønner du?
Å bli skandalisert!
Jeg orker ikke mer, pappa. Stopp.
Hallo, Rappaport.
Slutt, pappa.
Hallo, Rappaport.
Jeg blir ikke med.
Kom igjen, du elsket det da du var barn.
Men nå husker jeg det ikke.
Rappaport, hvordan går det med familien?
Jeg er ikke Rappaport.
Hvordan går skobutikken?
Jeg er ikke Rappaport.
Hei, Rappaport. Hvordan går det?
Jeg er ikke Rappaport. Og ikke klapp meg på ryggen.
Og hvem tror du at du er
til å si hvordan jeg skal hilse på Rappaport?
Du er sint på pappa.
Tilgi meg.
Du må tilgi meg, pappa.
Jeg må gjøre noe med deg.
Nei, du trenger ikke å gjøre noe.
Jeg vil at du skal bytte nabolag.
Jeg vil ha deg bort fra gatene, jeg vil ha deg trygg.
Og jeg er helt bestemt.
- Unnskyld, jeg har ting å gjøre. - Hvor skal du, pappa?
Pappa, hør på meg. La oss sette oss her, ok?
Jeg vil fortelle deg noe jeg har tenkt på.
Hør på meg.
Hør her.
Jeg skal gi deg tre alternativer, ok? Og du må velge et.
Alternativ én, du kommer for å bo hos meg.
- Ditt eget rom, eget bad… - Avvist.
Alternativ to.
Ricky, den smilende kirurgen, har funnet et fint sted nær huset vårt.
Jeg tok med denne så du kunne se. Larches-hjemmet.
Avvist.
Jeg har alternativ tre.
Ikke det jeg liker best,
men jeg kan prøve i en måned og se hvordan det går.
Du blir hjemme hos deg.
- Ok. - Men du gjemmer deg ikke for meg.
Du tar imot besøkene mine, minst én gang i uken,
og du slutter å gå til parken.
Du må ikke være ute på gata, pappa.
Og klokka tolv hver dag må du gå til dette andre stedet.
Jeg har besøkt det. Nydelig.
De gir deg lunsj, og det er aktiviteter på ettermiddagen.
Det er Uspallata eldresenter.
Hva slags senter?
- Uspallata-senteret. - Å.
De skal gi deg… Se.
Aktiviteter. Les der.
"Klokka 13.
Dr. Alfredo Mantovani vil presentere en audiovisuell guide
om hygiene og forebyggelse i alderdommen.
Vi elsker hygiene."
Vel…
"Klokka 14. Vi elsker folkemusikk. En gaucho-gitarjam."
Det er fint.
"Og klokken 15.30, Vi elsker kunst og håndverk-workshop,
under oppsyn av Mrs. Graciela Raimúndez."
Ok. La oss oppsummere.
Vi har et eksil ved La Horqueta,
vi har djevelens øy, og vi har en "eldrehage".
Avvist, avvist og avvist.
Og nå, unnskyld meg, skal jeg dra.
Kyss fra pappa.
Masse, masse kyss. Sånn. Takk.
Jeg skal saksøke deg, pappa.
Jeg gikk til en advokat etter at du raserte hos slakteren.
Jeg kan bli erklært som din verge.
Han sier det er nok av bevis
som viser at du er fysisk og mentalt ute av stand
til å klare deg selv.
En historie med angrep, trusler og å ha utgitt deg for å være andre.
Pappa, når jeg ser deg her slik, med den rullatoren,
vil jeg beskytte deg.
Jeg bønnfaller deg, ikke tving meg til å ringe advokaten.
Hvis du rømmer, finner jeg deg.
Jeg er forberedt på at du hater meg, om det må til.
Mener du alvor?
Ja.
Clarita, jeg må fortelle deg noe.
Jeg skrev et brev du skulle lese etter at jeg døde,
men jeg tror det er bedre at du får vite det nå.
Hva skjer? Du skremmer meg.
Din mor og jeg,
vi hadde stor omsorg for hverandre.
Jeg vil at du alltid skal huske det.
Nyttårsaften, 1959.
Vi feiret på Unge arbeideres klubb,
og mellom glassene med sider,
nevnte vi dialektisk materialisme,
vi nevnte merverdi,
og vi klarte alltid å sjekke opp en jente.
Og plutselig fikk vi nyhetene fra Cuba.
Fidel hadde kommet til Havanna.
Revolusjonen hadde seiret.
Det var en heftig diskusjon om hva man skulle gjøre og ikke,
som om vi kunne ha gjort noe fra Villa Crespo, ikke sant?
Folk begynte å diskutere strategier.
Alle kranglet og diskuterte.
Og da så jeg en kvinne som satt der
med tårer som rullet ned ansiktet og ned på radioen.
Det var Esther, moren din.
Og jeg følte slik ømhet.
Mange år senere ble du født, min dyrebare datter.
Det var bra, alt var perfekt.
Frem til oktober 1992.
Den tredje oktober.
Hva skjedde da?
Jeg forelsket meg.
Jeg forelsket meg, Clarita, for første og eneste gang i mitt liv.
Hjertet mitt sprakk.
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Men du er bare et menneske.
Hun var 20 år gammel, og jeg var 53.
- Hva? - Ja.
- Hvor møtte du henne? - På AMIA-biblioteket.
Jeg var ved hovedbordet,
og jeg så en nydelig jente, Ana Grimberg,
som studerte.
Hun så opp og smilte til meg.
Jeg mistet munn og mæle.
Hun gikk tilbake til boken sin.
Hun så veldig trist ut.
Man så at hun var alene.
Hun reiste seg for å dra.
Jeg burde snakket med henne.
Ville jeg tørre?
Jeg snakket til henne.
Jeg snakket til henne, og ord rant ut mellom oss i timevis,
og også noen dager senere i hennes lille leilighet i Finochietto-gata.
Det var den lykkeligste tiden i mitt liv.
Hun sa at jeg reddet henne fra å begå selvmord.
Jeg reddet henne akkurat i tide, Clarita.
Akkurat i tide.
Takket være meg, døde hun ikke.
- Å. - Men jeg var gift med Esther.
Og ingenting kunne gjøres.
Hun flyttet til Israel for å starte et nytt liv.
Seks måneder senere fikk jeg et brev.
Det sto: "Det er en baby."
En liten jente.
Og så, hvert år eller hvert andre år,
et nytt brev, et kort et.
Og så, stillhet.
Aldri mer.
For tre måneder siden fikk jeg et telegram fra den israelske ambassaden
om at en sersjant Grimberg ville komme på besøk til meg
fredagen etter, klokka 17:00.
Og nøyaktig klokka 17 kom sersjant Grimberg.
Og det var en kvinne.
Uansett, sersjant Grimberg
er datteren min.
Trettito år gammel.
Ser akkurat ut som moren sin. Vakker.
Hun kom til Buenos Aires spesifikt for å møte meg.
Og hun tar meg med for å bo hos henne.
Det var derfor jeg måtte si det.
Neste måned drar vi til Israel.
Der skal jeg tilbringe mine siste dager.
Sånn er det.
Du trenger ikke å bekymre deg for noe.
Hvordan kan jeg la være, pappa? Det du forteller meg, er…
Det er ikke lett for meg heller, vennen.
Men som du kan forestille deg, måtte jeg si det.
Skjønner du?
Hva?
- Jeg vil møte henne. - Selvsagt.
Hun er søsteren din.
- Når kan jeg møte henne? - I overmorgen, på fredag.
Til lunsj. Jeg spanderer.
Nei, la meg betale for det, så vi kan dra et fint sted.
Ok.
Ok. Gratulerer.
Du har endelig fått det du ønsket deg, en soldatdatter.
Nei, sett deg. Hvor skal du, vennen?
Jeg er sent ute, pappa. Sleden min er dobbeltparkert.
Sibir er langt unna.
- Vi ses på fredag. - Kom, sett deg.
Ses på fredag, pappa.
Kom hit, Clarita. Vent litt, Rappaport.
Hallo, Rappaport!
Rappaport, hva har skjedd med deg?
Du pleide å være høy og blond.
Og nå…
Rappaport.
Du fant på alt sammen.
Selvfølgelig.
For en jævla drittsekk.
Til din egen datter.
Jeg gjorde det for å redde et liv.
Mitt eget.
For en drittsekk, herregud.
De ville sende meg på pleiehjem.
Det var ikke tid til å nøle.
Jeg har aldri møtt en større drittsekk
i drittens og sekkenes historie.
Du ville gått som et lam til konsentrasjonsleiren
for å henges fra lerketrærne.
Jeg ville aldri ha gjort det mot min egen datter. Aldri.
Hun er ikke datteren min lenger. Hun er en kollaboratør.
Og du slipper ikke unna med det. I overmorgen, på fredag…
På fredag er jeg i Quemú Quemú eller Hongkong.
Quemú Quemú… Vær så snill.
Du kommer deg ikke til sentrum sånn.
Jeg drar et sted. Et sted de ikke finner meg.
Virkelig? Hva med datteren din? Hun vil tro at du er død.
Hva slags mann er du?
Du bryr deg ikke om noen, gamle mann.
Jeg gir henne et brev. Nettopp.
Jeg skal sende henne et brev for å forklare oppførselen min.
Ferdig.
Rodrigo?
Nei, ikke Rodrigo. Han der er mye større.
For en flott tegning, Laurita. Det ser akkurat slik ut.
Hvordan fant du meg?
Let og du skal finne, søtnos. Du skylder meg noe, ikke sant?
Ja.
Vær så god.
Vent. Du skylder 500 laken. Dette er under 100.
Hei.
Kom hit. Kom igjen.
- Hva er det? - Kom hit.
- La meg forklare. - Hva?
At parken er full av rasshøl og dophuer?
Fikk ikke tak i pengene, men jeg skal.
Da du ringte klokka 03:00 for å kjøpe kokain,
sa jeg "jeg kan ikke"?
- Nei. - Sviktet jeg deg?
Nei, jeg beklager.
Faen! Folk uten moral gå meg på nervene!
Kom hit, jente.
Kom hit!
Stå stille, for pokker!
Lat som ingenting.
Du må ta meg på alvor, Laurita. Ta meg på alvor.
Hvis ikke, får jeg ikke pengene mine tilbake.
Og om jeg ikke får pengene, får ikke du se alderdommen.
- I morgen, klokka åtte, i lysthuset. - Gi meg mer tid. Jeg kan ikke…
Kom hit.
Hei, hør på meg.
Ikke si "jeg kan ikke", Laurita.
Du er det lille toget som kan, ok?
Spør foreldrene dine.
Selg noe.
- Eller gå på gata og selg deg selv. - Nei.
Men jeg skal ha pengene mine.
- I morgen, klokka åtte, i lysthuset. - Nei.
Og ikke våg å dra fra byen, kjære.
Det ville vært en feil.
Herregud.
For en drittby.
Den får deg til å føle at du også er bare dritt.
Ha det, søtnos. Ses i morgen.
Frøken!
Går det bra, frøken?
Jøye meg…
Kom igjen!
Her. Vær så god.
Ta dette hvis du trenger det.
Takk.
Det var så lite.
Var han en lånehai?
Nei, han er langer.
Han er en selger.
- Han selger dop. - Og du har ikke råd til å betale ham?
Herregud.
Følg rådet mitt, dra så snart du kan.
Og så langt unna som mulig.
Forlat byen, hvis du må.
Jeg vet ikke…
Ta et tog uten å vite hvor det skal.
- Men dra, kjære deg. Hør på meg. - Nei.
Hvorfor? Hvorfor må jeg dra?
Jeg kommer meg ut av det.
Jeg har ikke tatt noe på tre måneder.
Jeg har begynt på kunstskolen.
- Vil du at jeg skal vise deg? - Selvsagt, vennen.
Jeg er i parken hver dag.
Jeg bruker all min tid på å tegne.
Fordi jeg prøver å gjøre noe bra med livet mitt.
Men det holder ikke.
Nei, ikke gjør det med tegningene dine, kjære deg.
Nei, de er så fine. Ikke gjør det.
Følg rådet mitt, dra snart og dra langt vekk.
Nei.
Du kan ikke unnslippe dem.
De er som en butikkjede med filialer overalt.
Hun har rett.
Vi må gjøre noe annet.
Si meg, frøken,
har du lunsjplaner på fredag?
Jeg vet ikke.
Jeg ligger på sykehuset på fredag. Eller kanskje jeg er død.
Nei, du skal ikke på sykehus.
Du må stole på meg.
Du kommer ikke til å dø. Du skal ikke dø.
Ikke sant, kjære deg?
Klokka?
Ti på åtte.
Greit.
Hva heter jeg?
Dette igjen? Hvor mange ganger må jeg si det?
Hva heter jeg?
Donato.
Fullt navn.
Severino Donato.
Bedre kjent som…
"Donato med den rustne stemmen".
Greit? Bestod jeg?
Generalkommissær Severino Donato med den rustne stemmen.
Ok. Hva heter du?
Jeg heter Faen Ta Deg.
Hva heter du?
"Den stammende Robledo."
"Stammeren" Robledo.
Hvordan kan det være "stammende Robledo"? Stammer du?
Og du, rusten stemme?
Vær så snill.
"Stammeren" Robledo, sir. Stammeren Robledo.
Han spør ikke om min livshistorie før han skyter meg.
Det kan komme opp i samtalen.
I slike situasjoner betyr detaljer alt.
"Stammeren" høres ut som et maskingevær.
Stammeren.
Du introduserer deg selv og sier:
"Førstesersjant Evaristo 'Stammeren' Robledo."
Nei, jeg sier ikke den dritten.
Jeg skal gjøre det jeg sa jeg kom hit for å gjøre.
Det er mer enn nok å be om.
Jeg er her og røyker.
Røyker.
Jeg har ikke rørt en sigarett på 32 år.
Jeg møtte deg, og nå røyker jeg. Utrolig.
Jeg gjør det for den jenta, så hun ikke må prostituere seg,
men jeg blir ikke et minutt lenger enn nødvendig.
Du er en tikkende bombe, gamle mann.
Jeg ber om at vi går gjennom historien.
Hvilken skade har jeg voldt deg? Forklar.
Den lille bølla var ikke her i går, og han er ikke her i dag.
Vi trenger ikke å betale ham mer, stemmer det?
Foreløpig.
Hva med jobben din?
Har noen nevnt avskjedigelsen din etter praten min med Roberts?
Foreløpig.
Så når denne fyren kommer,
går du bort til ham og sier: "God ettermiddag.
Førstesersjant Evaristo 'Stammeren' Robledo.
Generalkommissær Donato vil snakke med deg.
De kaller ham Den rustne stemmen." Du tar ham med hit, og det er det.
Jobben din er gjort.
Og så stikker jeg.
Jeg drar hjem og finner ut resten når jeg ser på nyhetene.
Jeg forstår det bare ikke. Hvis det er du som skal snakke med ham,
hva trenger du meg til?
- Det forstår jeg ikke. - Detaljer, Antonio.
Dette gir inntrykk av at jeg har en stab, en organisasjon.
Nå, Cardoso. Nå.
Jeg bør gå.
Nei, det er den veien. Gå den veien.
Hva skjer, gamle mann?
Robledo, Evaristo. "Stammeren." Hyggelig å møte deg.
Hør her, sjefen min… Generalkommissær Donato, der borte.
Han vil treffe deg.
- Sjefen din? - Ja.
Jeg er en del av staben. Det er han som vil møte deg.
- Hvem er du? - En del av staben.
Men hvem er du?
Robledo.
Evaristo. Stammeren.
Du ser kjent ut. Har vi ikke møttes?
Nei.
Nei, sir. Du kjenner meg ikke.
Nei, se. Du kjenner meg ikke, for jeg… Ikke sant? Se, jeg…
Jeg er ingen.
- Hva mener du med ingen? - Jeg er ingen.
Jeg eksisterer ikke, nei.
Nei, men hør her. Følg med, for…
Den som er noen, og den som vil møte deg, er han…
Jeg kan ikke, jeg er opptatt.
- Kommissæren… - Jeg er opptatt, sa jeg!
Å, det hørte jeg ikke.
Han kan visst ikke. Han er opptatt, sier han.
Hør her, din drittunge.
Snakker du til meg?
Ja, deg, Al Capone.
- Kom hit. - Hva vil du?
Jeg vil ikke rope. Kom hit.
Laurita Martínez. Fem hundre tusen.
Høres navnet kjent ut? Høres summen kjent ut?
Hva?
Her, gutt.
Kom og snakk med pappa.
Jeg skal gå, så dere kan snakke.
Hva er greia med Laura? Hvem er du?
Jeg er kommissær Donato.
- Hvis den lille hora tror… - Den hora er datteren min.
Sett deg.
- Ok. - Se på det.
Den jenta har en far.
Jeg er ikke hennes biologiske far. Jeg er en annen type far.
Jeg har mange barn. Jeg er Donato med den rustne stemmen.
Aldri hørt om deg.
På ditt nivå, selvsagt ikke.
Dere unge gjør aldri leksene deres.
Så ender dere opp i en grøft.
La meg utdanne deg.
Du jobber sikkert i 32. distrikt.
Jeg overvåker hele sørområdet.
Fra Belgrano Avenue til Riachuelo-elven.
Du skjønner nok at jeg ikke har tid til detaljer.
Det overlater jeg til Gordillo.
Rogelio Gordillo.
"To-hoder."
Stammeren!
Han kjenner ikke To-hoder.
Ikke kødd med Stammeren, ok?
Han gir omvisninger på steder ingen kommer tilbake fra.
- Er det klart? - Kom til poenget, gamle mann.
Slutt. Det irriterer meg, og det er ikke bra for deg.
La oss snakke om problemet ditt.
Den jenta, Laurita. Jeg er ikke fornøyd med henne.
Det at hun ble hekta på kokain, ser jeg som en personlig fiasko.
Jeg innrømmer det.
Men hun sier at du slo henne, og det gjør meg heller ikke glad.
Jeg forstår at du må passe på territoriet ditt,
men vi tar oss av det selv.
Dette angår ikke deg.
Hun er familie, og hun vil ikke plage noen mer.
Forstår du? Glem henne.
Du har aldri kjent henne.
Glem henne, ellers er det du som vil bli et minne.
Mener du at to gamlinger skal skade meg?
Selvsagt ikke.
Vi skader ingen.
Jeg skal ikke slåss mot deg, du kan drepe meg med én berøring.
Men du burde ikke kødde med Stammeren.
Tuller du? Slutt med dette tullet.
Hva gjorde du her i går?
- Jeg husker ikke. - Ikke?
Du brukte denne. Jeg har øyne i bakhodet.
- Jeg advarer deg av høflighet. - Si hvor jenta er.
Du gjør en alvorlig feil.
Faen ta dere begge! Jeg hater at folk ikke respekterer meg!
Først jenta, og nå disse to gamle fisene.
Har jeg et skilt der det står "idiot"?
- Jeg vet ikke, sir, jeg kan ikke se. - Nok.
Si hvem du er og hvor jenta er.
- Donato med den rustne stemmen. - Drit i det! Hvor er hun?
Jeg bryr meg ikke! Politiet vet at jeg er her.
Er jeg ikke tilbake før ni, sender de folk.
Tror du fortsatt jeg er en idiot? Si hvor jenta er.
Jeg har ikke lov til å si noe.
Hør her! Jeg bor på gata.
Du er respektløs mot meg på gata, mitt hjem.
- Hvor er hun? - Jeg er kommissær Donato.
La oss se hvordan du slåss, kommissær.
- Slipp meg! - Hvor er folkene dine? Jeg ser dem ikke.
La ham gå!
La ham gå, for pokker! Ellers ringer jeg politiet!
Stammeren kan prate!
Det er en på dette hjørnet. Jeg henter ham.
- Kom tilbake. - Jeg henter ham.
Gamle mann!
Jøss! Hva er dette?
Hva er dette? Dette er en gal, gammel mann med en kniv i hånden.
Du ser meg ikke engang!
Jeg ser en blå skygge med blod inni.
Kom nærmere, så stikker jeg deg. Jeg skal ta deg, din drittunge.
Nok, Stammeren. Jeg drar.
Jævla gamlinger går meg på nervene. Hvor i helvete er den jenta?
Du stakk av, din drittunge!
Nei, Cardoso.
- Du feiget ut, rasshøl! - Cardoso!
Dette er min plass, skjønner du?
Jeg heter Antonio Cardoso, din feiging!
Kødder du med meg igjen, skjærer jeg av deg ballene!
Jeg skal spise ballene dine som salat, for pokker!
Å nei! Nei, din drittsekk!
Nei, din drittsekk! Nei!
Cardoso!
Cardoso, kom hit.
Sett deg her, om du vil.
Jeg bare…
Ikke et ord, vær så snill!
Jeg ville bare fortelle deg
at jeg må være så ærlig å si at jeg har savnet deg, Cardoso.
Nå har du sagt det.
Jeg vil også uttrykke min glede over at du er tilbake fra sykehuset.
Det eneste jeg er lei meg for,
er at du ikke slapp meg inn for å besøke deg.
Selvsagt ville jeg ikke slippe deg inn.
Du kunne sagt at du var lege og amputert foten min.
Jeg tilbrakte tolv vakre dager uten deg.
Du har rett. Jeg klandrer deg ikke.
Nei, jeg sa til dem:
"Om han sier han er Favaloro reinkarnert,
ikke slipp ham inn."
Jeg klandrer deg ikke.
- Og jeg har sluttet å finne på ting. - Ja visst.
Jeg mener det.
Helt siden hendelsen med den skurken,
en episode der du, om jeg får si det, oppførte deg praktfullt.
Ikke siden sersjant Cabral har dette landet sett slikt mot.
Fra og med den dagen har jeg bare vært meg selv.
Den fredagen kom Clara til lunsj, og jeg fortalte henne sannheten.
Stakkars jente.
Hun hadde tårer i øynene,
og jeg bestemte meg for å si sannheten.
Jeg skal innrømme at det at denne Laurita-jenta
aldri dukket opp mer,
hjalp meg å ta den avgjørelsen.
Men jeg kunne ha funnet på en ny løgn, og jeg ville ikke.
Munnen min er farlig.
Den gjorde deg til Stammeren Robledo, og du ble nesten drept.
Den diktet opp en israelsk familie og knuste min datters hjerte.
Jeg har pensjonert munnen min.
Siden vi snakker om munnen din,
fant komitéens advokat ut at NOK ikke eksisterer.
De kastet meg på huet og ræva ut, og fyrkjelen også.
Ingen sluttvederlag.
Jeg er veldig lei for det.
Og du lovet den Laurita-jenta
at du ville hjelpe henne med den gangsteren.
Og nå,
hvem vet hva som har skjedd med den stakkars søte jenta.
Og siden vi oppsummerer,
Rodrigo. Han er tilbake, sant?
Nå tar han 3000 pesos.
Så du tapte stort. Fem-null.
Jeg forsikrer deg om at mine sår ikke trenger mer salt.
Og en ting til, jeg er ikke sersjant Cabral.
Cabral ble mørbanket, men ikke jeg.
Tvert imot, jeg mørbanket nesten den jævelen selv.
Hvis jeg tar ham… Se på dette.
Ser du dette?
En del av den drittsekken.
Det er fra jakken hans, men likevel.
Jeg tok nesten et stykke av ham før han tok meg.
Vet du hva jeg så?
I sykehussenga, svevende over meg,
så jeg den idiotens blikk fullt av ren frykt.
Øynene ble store som meloner da jeg tok frem kniven.
Han stivnet.
Han dreit på seg. Fyren forsto ikke.
Hvordan kunne han forstå? Hvordan?
Herregud. Hør her…
Selv med mitt elendige syn,
så jeg øynene hans helt vidåpne,
de stirret på meg.
Fordi han så meg, ok?
Jeg lover deg at han så meg.
Han så meg.
Hør på meg, jeg garanterer at det vil ta lang tid
før den jævelen vil kødde med meg igjen.
Jeg må få dette innrammet.
Dessverre må jeg gå nå.
De beste nyhetene jeg har hørt i dag.
De venter meg på pleiehjemmet klokka 12.
Klokka ringer klokka tolv, og hvis jeg er sen, får jeg kjeft.
Jeg er i barnehagen igjen.
Jeg må skynde meg, for Clara ringer meg hver dag.
Å. Og jeg går ikke lenger til parken i helgene.
Da er jeg i La Horqueta.
På sykehuset sa de at du hadde blitt utskrevet.
Det var derfor jeg kom, for å se om jeg fant deg.
For jeg skylder deg en unnskyldning, og jeg skylder deg også sannheten.
Jeg heter León Schwartz.
Det er mitt ekte navn.
Jeg var aktivist i min ungdom. Det er sannheten.
Men så fikk livet, familien og barna meg
til å bekymre meg for å kunne sette mat på bordet.
Og de siste 41 årene av mitt aktive liv,
var jeg servitør på kafé Imperio i Villa Crespo.
Det er alt.
En servitør.
Jeg pensjonerte meg da jeg var 73 år gammel.
Jeg skulle gjerne ha jobbet litt lenger,
men jeg snakket for mye, og det plaget enkelte kunder.
Så jeg er nå, som jeg har vært hele livet,
et null.
Et absolutt null.
Det er sannheten.
Vel, farvel, Antonio.
Jeg ønsker deg og kniven din alt godt.
Å, du store.
Du kan ikke slutte å lyve.
Jeg fortalte sannheten.
Hvilken sannhet? Du vet ikke hvordan du sier sannheten.
Hør her…
For alle øyeblikkene vi har delt.
Si sannheten.
Jeg har alt fortalt deg sannheten. Det er ikke mer.
Nei, sir.
Du, servitør? Vær så snill.
Du må ha vært så mye mer enn en servitør.
Seriøst, hva var du?
Jeg var servitør, ikke noe mer.
Bare en servitør.
Bortsett fra en kort periode
i filmindustrien.
Hva? Jobbet du med film?
Du sier film,
vi sier filmindustrien.
Hva jobbet du med?
Jeg vil ikke kalle det arbeid.
Jeg var en kort periode produsent og regissør/manusforfatter.
Produsent og regissør.
Og manusforfatter.
Der ser du. Jeg visste du løy!
Det er en stor greie!
- Det kan man si. - Ja.
Det var en vanskelig tid.
På høyden av 70-tallet. Svartelister.
Våre mest talentfulle skuespillere ble enten drept eller forvist.
Alle var livredde.
Bransjen var fullstendig paralysert.
Jeg hadde konkurrert i Cannes
med en dokumentar
om latinamerikanske frigjøringsbevegelser.
Oi, Cannes!
Ja, Cannes. Jeg har hørt mye om det, ja.
Det var et lite lidenskapsprosjekt.
Hvordan kunne jeg ha visst at den ville vinne golden shell?
Nei! Hva het filmen?
Pachamamas blødende årer.
Jeg har gåsehud.
Det vi manglet i penger, gjorde vi opp for med mot.
- Skjønner du? - Ja.
Plutselig ringte telefonen.
Klokka 02:00.
Nei! Hvem var det?
Filmindustrien.
"Vi trenger raske løsninger, avgjørende handlinger."
Se for deg konteksten.
Ja, selvsagt. Jeg kan tenke meg.
Hva gjorde jeg?
Hva gjorde du?
Det er en lang historie.
En lang og komplisert historie.
Jeg skal prøve å oppsummere den for deg.
TO FREMMEDE I PARKEN
BASERT PÅ SKUESPILLET "I'M NOT RAPPAPORT" AV HERB GARDNER
Tekst: Susanne Katrine Høyersten