Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ACEASTĂ POVESTE AR FI POTRIVITĂ PENTRU ANUL 2030
SAU 1984,
PENTRU ANUL 506 SAU 2000.
POATE ERA POTRIVITĂ ACUM ZECE ANI SAU VA FI PESTE CÂTEVA ZILE…
SAU CINE ȘTIE…
S-AR PUTEA ÎNTÂMPLA CHIAR ACUM.
Ce ușurare!
Cât de înțeleaptă a fost natura
când a făcut ca o banală eliminare a deșeurilor din corpul nostru
să fie atât de plăcută!
Aproape că mă face să cred că mitul lui Dumnezeu poate fi adevărat.
Mă rog…
Așadar… unde rămăseserăm?
Despre ce vorbeam?
Voiam să vă spun ceva foarte important.
Despre ce vorbeam?
Nu vorbeam.
Dv. vorbeați, eu nu vorbeam.
Și ce spuneam?
Nu știu. Nici nu eram atent.
Făceați totul de unul singur.
De ce nu erați atent?
Fiindcă sunteți mincinos!
M-am săturat să vă ascult. Nu v-am mai ascultat de două zile.
Nu vă mai prefaceți că citiți. Știu că nu vedeți deloc.
E un parc mare cu tot felul de oameni.
- Copii, negustori, vânzători… - Bine.
De ce nu-i deranjați pe ei?
Nu mai vorbesc cu dv.
Puteți vorbi cu copacul ăla.
E un felinar.
Mereu mințiți.
Vorbiți întruna și toate sunt minciuni.
Vă cer să justificați acuzația, domnule.
Bine. Da.
De exemplu,
sunteți sau nu sunteți
fost ofițer al Armatei pentru Eliberarea Rwandei?
Sigur că nu sunt.
Și nu vă numiți Mobutu. Fiți sincer.
E clar că nu e.
Iată! Vedeți? Ați mințit.
Nu v-am mințit.
E identitate secretă.
Ce? Ce înseamnă asta?
În domeniul meu, trebuie să ai o identitate secretă.
Nu am voie să dezvălui mai mult de atât.
Vreți să spuneți că sunteți spion?
Spun doar că numele meu e Mobutu,
membru al Armatei pentru Eliberarea Rwandei.
Ce identitate de rahat v-au dat!
Credeți că nu le-am spus?
Le-am spus.
Cum poate un polonez de 86 de ani să se cheme Mobutu din Rwanda?
„Ghinion, omule. Mobutu rămâi.
Ce poți să faci? Asta e.”
Dar așa îmi câștig existența.
Și vă implor să nu-mi mai puneți întrebări.
Dar e destul de ciudat, nu?
Cum de au ales un bătrân pentru așa ceva?
Aveți întrebări?
Și eu am.
Acum vreun an,
stăteam la coadă la bancă.
Vine un tip la mine
și mă întreabă dacă vreau să fiu agent secret.
Nu cred!
Dar are sens.
S-au gândit:
„E bătrân. Nimeni nu-i va acorda atenție.
Se poate mișca ca o fantomă și poate aduna informații.”
Într-adevăr.
Dar au făcut o treabă de rahat cu identitatea mea secretă.
- Păi… - Dar vă rog…
nu-mi mai puneți întrebări.
Vorbesc serios. Nu am voie să răspund.
Mi-au dat și un nume de cod.
Abel.
Abel?
Abel Goldfarb.
Care e numele dv. adevărat?
Samuel Goldfarb.
- V-au dat același nume de familie. - Știu. Sunt idioți.
Ce să fac? Trebuie să-mi câștig traiul.
Da, asta spun și eu mereu.
Spuneți-mi ceva.
Le-ați dat vreodată informații?
Stau toată ziua aici
cu un tip care crede că felinarul e copac.
Ce informații pot obține? Glumiți? Sigur că nu.
Trebuie să-i întreb ce asigurare medicală au spionii.
Pentru că mi-au spus…
- Fir-ar să fie! - Ce?
La naiba! Iar m-ați păcălit.
Am jurat că n-o să mai mușc, dar ați reușit din nou.
„Numele meu e Abel Goldfarb. Asigurare de sănătate pentru spioni.”
Nu cred că ați făcut-o din nou.
Nu-mi spuneți că n-a fost bine.
A fost o poveste grozavă.
- Lungă, complicată, convingătoare. - Nu e grozavă!
Am încheiat discuția!
Nu mă mai păcăliți. Plecați de aici!
E locul meu, eu am ajuns primul.
- Locul dv.? - Da.
Cum să fie al dv.? Arătați-mi actul de proprietate.
Să vedem dacă e al dv.
Vreți să vedeți actul? Iată-l!
- Știți să citiți palmele? - Vă rog.
Citiți mâinile astea! Au purtat Mănuși de Aur.
Am găsit locul ăsta acum trei ani, domnule.
Un loc relaxant și liniștit.
Dar mă înnebuniți de o săptămână. Ajunge!
Plecați! Număr până la trei sau vă lovesc.
Cred că se impune o discuție scurtă.
Se aude gongul!
- Domnule… - Boxerii intră în ring!
Cum o să mă loviți dacă nu mă puteți vedea, domnule?
Comportamentul ăsta e jenant.
Fața dv. va fi jenantă după aceea!
Cu tot respectul,
personalitatea dv. e deprimantă și aveți o atitudine oribilă.
Campionul atacă!
Domnule, nu vă mișcați!
Nu vă mișcați, e posibil să vă fi rupt ceva.
N-am mai căzut niciodată.
Asta nu e o problemă.
Eu cad în fiecare dimineață.
Mă trezesc, beau o cafea și cad.
E ciclul vieții, nu?
La doi ani te ridici și începi să mergi.
Apoi, într-o clipită, ai 86 de ani și cazi iar.
Puteți să vă ridicați capul? Ia să văd!
Așa. E un semn bun. Bine.
Acum o să verific zona pelviană.
Așa. Să vedem aici.
Dacă vă place acest masaj, să știți că sunt singur.
Luați mâna de pe mine!
Nu vă faceți griji.
Dacă v-ați rupt ceva, e în regulă.
Eu am șoldul fragil ca o ceașcă de ceai.
Anul trecut l-am fracturat de două ori.
Odată am fost mort o vreme.
Șase minute.
- Nu pare mult. - Îmi făceau un bypass și bum!
M-au resuscitat cu cabluri, ca pe o mașină.
Puteți mișca brațele? Puteți încerca, vă rog?
Excelent!
Totul e bine.
Acum stați acolo cinci minute să vă odihniți.
Cea mai bună relaxare e cu ajutorul unei glume.
Verdaguer era cel mai bun. Îl țineți minte?
Iar ați spus prostii?
- Ce? - Cum adică?
Chestia aia cu moartea.
- Nu e adevărată. - A fost.
- E adevărul pur. - Adevărul pur? Vă rog.
Vă ajut eu.
Nu, mă descurc singur!
Bine. Haideți!
Așa. Bine că vă descurcați.
- Unde mergeți? - Departe de dv.
M-am săturat de minciunile dv.!
Nu sunt minciuni.
Sunt…
modificări.
Uneori, adevărul nu mi se potrivește. Devine prea comod.
Atunci îl mai eliberez pe ici-colo
până îmi vine ca o mănușă.
Adevărul? Vă rog.
Adevărul e un triplu bypass de anul trecut,
e pensia pe care o primesc lunar în data de șapte și dispare a doua zi,
e pâinea veche de o zi, cumpărată de la brutărie.
Acesta e adevărul.
Le spun că e pentru porumbei.
Eu sunt porumbelul.
Am fost mort șase minute. Ăsta e adevărul.
De atunci am o nouă politică.
Modificări.
Azi i-am spus vânzătorului de legume că sunt ultimul din tribul Comechingone.
El mă ascultă.
Apoi mi-am amintit de vremurile din La Pampa, de atacurile indigene,
de bunicul care a luptat contra generalului Roca.
Și îmi place!
Dacă am fost un singur om timp de 86 de ani,
de ce n-aș fi 100 de alți oameni în următorii cinci ani?
O întrebare.
Brutăria aia… La ce oră să fiu acolo pentru…
Lăsați brutăria.
- N-ați înțeles ideea. - Ba am înțeles perfect.
Singura idee e că sunteți nebun.
Nu vă lipsește o doagă, ci tot butoiul.
Norocul meu!
- Un expert în sănătate mintală. - Da, domnule.
Ar trebui să vă fac cunoștință cu Clarita, fiica mea.
Altă expertă.
Vrea să mă bage într-o casă de nebuni.
- Iată ce a scris! - Ce? Ia să aud!
„Nu are simțul realității.”
- Adică eu. - Da.
„Are nevoie de supraveghere.”
A scris asta către psihiatrul meu, dr. Engels.
Problema e că eu n-am un psihiatru.
Eu sunt dr. Engels.
I-am dat adresa brutăriei, iar ea crede că e un spital.
Vrea să mă închidă acolo.
Mă acuzați că sunt nebun,
dar dv.?
Cât mai aveți de trăit?
Cinci minute? Cinci luni? Cinci ani?
Așa vreți să-i petreceți? Să stați și să vă holbați?
Cu singura emoție când cădeți pe jos?
Nu, domnule.
Trebuie să schimbați lucrurile, să provocați câte ceva!
Stați puțin!
Îmi spuneți cum să trăiesc?
- Ce? - Am o slujbă.
Spre deosebire de dv.
Fac parte din clasa muncitoare.
Nu, vorbiți cu Antonio Cardoso,
administrator adjunct pe strada San Juan 158.
În iulie se fac 52 de ani de când lucrez acolo.
Singurul lucru care e mai vechi acolo decât mine e un cazan.
Un cazan care cântărește 853 kg.
Cine e singurul care știe să-l opereze?
Subsemnatul.
Să schimb lucrurile, ziceți.
Doamne! Ascultați.
Nu schimb nimic.
Trebuia să mă pensionez acum 20 de ani. Dar n-am făcut-o.
Încă lucrez.
E adevărat, da…
Nu mi-au mărit salariul de doi ani.
Dar tot primesc bacșișuri generoase.
Da, iar acum,
lucrez în tura de noapte și nu mă vede nimeni.
Am văzut mulți portari care vin și pleacă în tura de zi.
Și i-am văzut pe toți concediați.
Dar eu nu. Eu sunt tot acolo.
Sunt omul înțelept, bătrân și invizibil.
Nu, sunteți un om mort, o fantomă.
Doi ani fără mărire.
- Cum să vă jefuiască așa? - Nu, domnule. Nu mă jefuiește nimeni.
Nici la serviciu, nici în altă parte. Sunt protejat, ca să știți.
Chiar așa.
L-ați văzut pe băiatul care mă ia după-amiaza?
- Cine? - Numele lui e Rodrigo. Nu contează.
Îi dau 1.000 de pesos în fiecare zi
și mă conduce acasă.
Ca să nu mă jefuiască nimeni. Mă protejează.
De cine?
Mai ales de el însuși.
Dar și de pericolele de pe străzi.
Sunteți prima fantomă lașă pe care am văzut-o vreodată.
Uite cine vorbește, Mobutu! Haide!
Nu cred că aud una ca asta.
Pe mine oamenii încă mă văd.
- Îi fac să mă vadă. - Vă rog.
Când m-au dus la spital,
nici nu m-au băgat bine în ambulanță,
că șase vecini au sunat la conducerea clădirii
să întrebe dacă apartamentul meu e de închiriat.
Dar m-am întors.
Și știți ce fac acum?
În fiecare zi, la cinci dimineața,
sun la ușile lor
și strig: „Deșteptarea, vulturilor!
Apartamentul 4B nu e nici de închiriat, nici de vânzare!”
Cânt „Internaționala”, iar apoi îi înjur.
Ce bătrân nebun!
- Cine? - Dv.! Credeți că vă văd.
- Nu vă văd. - Nu?
S-ar putea să vă audă. Dar nu vă văd.
Amândoi suntem fantome.
Nimeni nu vrea să vă vadă fața plină de riduri.
Nici pe a mea.
Eu sunt de ajutor.
Sunteți un trădător al semenilor dv.
Cei ca dv. dau o reputație negativă bătrânilor, înțelegeți?
Ascultați.
- Vă spun ceva și… - Cardoso!
- Da? - Cardoso!
- Da! - Cardoso!
Eu sunt. Cine întreabă?
Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts, 12H. Bună!
Da, dle Menéndez Roberts.
- Vă caut de zile întregi. - Nu am…
Raúl mi-a spus că sunteți pe aici.
Nemernicul ăla!
Da, sunt mereu pe aici.
Mai rămâneți puțin? Dau câteva ture, apoi stăm de vorbă.
Da, desigur.
- Nu mă lăsați aici! - De ce aș face-o?
Chiar voiam să vă sun pentru că…
La naiba, m-a găsit!
Cine e?
L-am tot evitat, dar acum m-a găsit. La naiba!
- Cine e? - Dl Menéndez Roberts, de la 12H.
E președintele asociației de proprietari.
E unul dintre cei noi care au apărut odată cu construcția studiourilor.
Care studiouri?
Dărâmă câțiva pereți și spun că e un studio.
Sunteți rămas în urmă.
Acum clădirea e plină de ei și…
Vor să reorganizeze cine știe ce,
iar el vrea să-mi vorbească.
Acum înțeleg totul.
Nu. Știți care e problema?
Au început să răspândească vestea
că am vederea cam slabă.
„Cam slabă?”
Andrea Bocelli vede mai bine decât dv.
Cunosc clădirea pe de rost.
Se vor împlini 52 de ani în iulie.
Dar săptămâna trecută m-am lovit de ușa liftului.
Atunci m-a văzut dna Carracedo de la 2A.
N-am fost atent.
Ușa era… Chestia e că m-am lovit de ea.
Și am văzut-o pe femeia aia care se uita la mine.
Am încercat să salvez aparențele.
Am avut geniala idee de a mă lovi din nou.
De parcă aș fi făcut-o intenționat.
De parcă era un plan măreț al meu
să mă lovesc cu capul de ușa liftului.
Partea proastă e
că, în timp ce făceam asta, îmi dădeam seama că e o prostie.
Dar nu m-am oprit.
Am tot dat cu capul în ușă ca un idiot.
Apoi i-am spus:
„Repar ușa, dră Carracedo.
Se deschide singură. E periculos.”
A fugit îngrozită.
N-au trecut două zile
și Menéndez Roberts voia să discute cu mine.
La fel ca atunci când boxam.
Sunt în corzi
și am emoții.
Am emoții pentru că…
Aveți cataractă la ambii ochi.
- Da. - Da.
V-ați operat?
Nu, încă nu fac asta.
În plus, de patru sau cinci ani, nu mai văd în lateral.
Doctorul zice că mi-am pierdut vederea periferică. A dispărut brusc.
Adio, vedere periferică!
Parcă mă uit printr-un pai când merg.
Apoi, într-o dimineață, m-am trezit cu o pată în mijloc.
O pată!
Da, ca Luna.
Ca Luna, da.
Apoi începe să crească.
Chiar în mijlocul paiului.
Rămâi fără vederea periferică.
Luna din pai
și un inel în jurul ei, unde oamenii intră și ies.
Ce poți face?
Vedeți color sau alb-negru?
Albastru.
Sunt niște umbre albastre.
Problema e că încă visez color. Da.
Atunci văd totul foarte clar, ca în copilărie.
Apoi mă trezesc
și viața reală pare un vis.
Așa e. Da.
Și eu pățesc la fel.
Cardoso, suntem conectați.
Amândoi avem viziune.
La ce ne trebuie vedere, dacă avem viziune?
Da.
Indiferent cât de jos și de laș ești,
există o legătură.
Întâlnirea noastră cu acest Menéndez Roberts va decurge foarte bine.
Sunt sigur.
Cum adică întâlnirea „noastră”?
Da, am decis să mă ocup de acest Menéndez Roberts.
Nu vă faceți griji.
Exploatatorii, proprietarii, porcii capitaliști
sunt mâncarea mea preferată.
Îi mănânc pe pâine.
- Da. - Nu.
N-am cerut nimic, așa că…
Nu-mi mulțumiți mie, dle Cardoso.
Mulțumiți-le lui Marx, Lenin, Gorki, Olgin.
Nu mai aduceți străini în parc. Deja e aglomerat.
Nu aduc oameni, ci idei.
Oamenii îmbătrânesc,
dar ideile sunt încă tinere, sănătoase și frumoase.
Ideile sunt mai bune decât cei care le-au avut.
Iar lupta nu poate fi oprită, ca rotirea stelelor.
Îl vom zdrobi pe Menéndez Roberts înainte de cină.
Să vină porcul ăla!
Nenorocitul!
Unde e?
- Ați terminat cu prostiile? - Ce?
Vă spun eu cum facem.
O să vă țineți gura.
Dacă nu, îi dau lui Rodrigo 10.000 de pesos să vă bată.
Înțelegeți?
- Știu deja ce am de spus. - Ce?
Trebuie să rămân până la Crăciun.
Pentru bacșișuri.
- Doar până la Crăciun. După aceea… - Crăciun?
Nu puteți face compromisuri.
Tipul ăla nu are dreptul să vă concedieze
până la limita de vârstă, domnule.
Dar am deja 85 de ani.
Și când termin cu el, o să mă ocup de criminalul ăla, Rodrigo.
Împreună îi vom da o lecție puștiului.
De ce?
De ce, Doamne?
Îți cer ajutorul
și-mi trimiți un bătrân care e orb, surd, de stânga și prost.
- De ce-mi faci asta? - Cu cine vorbiți?
O să-mi dați mai mult de furcă decât credeam.
La naiba, vine!
Nu spuneți nimic. Nu v-am făcut nimic…
Liniște, dle Cardoso!
Oricum, nu cred că e el.
Nu, categoric nu.
E o fată. O fată drăguță.
- De unde știți? - Datorită aurei.
Când încă mai vedeam,
toate fetele frumoase aveau un fel de aură.
Acum văd doar aura.
Da, sigur e o fată foarte drăguță.
Poate. E posibil.
Totuși, el trebuie să vină în curând.
Faceți-mi o favoare. Dispăreți!
Plecați! Să vă spun ceva.
Mergeți la băcănie
și spuneți-i băcanului că sunteți indian comanș sau așa ceva.
Bine. Rezolvați problema cu Menéndez Roberts.
Vă dau voie.
Mulțumesc mult.
Dar trebuie să vă calmați.
Dacă plecați, mă calmez. E ceva aproape instantaneu.
În starea dv. actuală,
proprietarul vă va călca cu tractorul.
Înțelegeți? Haideți!
Să stăm puțin pe iarbă.
- Pe iarbă? - Da.
Credeți că sunt vagabond?
Nu, liniștiți-vă!
Așa. Stați jos. Bine.
Gata. Așa. Bine.
Bine.
Așa.
- Câte mă puneți să fac! - Iată!
Asta vă va calma.
E un joint.
Un joint ca să vă relaxați.
L-am primit de la un prieten doctor ca să mă ajute cu glaucomul.
Mi-l prescrie prin asigurarea mea și toată lumea e fericită.
Dilată capilarele, scade tensiunea.
Ce spuneți că e aia?
Asta? E cheia fericirii.
Vă face să râdeți și la știri.
Până și copiii dv. vor părea oameni buni.
Deci și dv. sunteți drogat.
Nu știu ce Ți-am făcut, dar Îți cer iertare, Doamne!
De o mie de ori. La naiba!
Un fum și Menéndez Roberts va deveni floare la ureche.
Luați porcăria aia de aici. Asta e otravă, ticălos bătrân!
Cred că vine tipul ăla.
Da.
Ia încercați!
Trebuie să țineți fumul înăuntru cât mai mult posibil.
Asta sporește efectul.
E o porcărie.
Mai încercați o dată.
E chestie de obișnuință.
- Credeți? - Sigur.
Simțiți-vă bine! Statul plătește.
Fata aia
tocmai a trecut de la „fată drăguță” la „femeie fatală”.
Se transformă în Ana Grimberg.
Ana Grimberg era cusătoarea finală.
Ea cosea etichetele și penele pe pălăriile Schiffman în Chacarita.
- Nu. - Să vedem.
Nu e ea.
E Normita Rivera.
Anita era timidă.
Stătea pe verandă toată după-amiaza.
Avea un chip frumos,
de parcă ar fi fost pictată de un artist.
Normita a fost a treia mea soție.
- Cea mai bună. - Serios?
Normita mi-a dăruit primul fiu, Juan Carlos.
Juan Carlos mi-a dăruit primul nepot.
Mario.
Mario mi-a dăruit prima proteză.
Am trecut pe lângă veranda aia de un milion de ori.
N-am putut nici s-o salut.
Degetele ei aveau o formă ciudată de la cusut.
Stătea pe un scăunel și-și ascundea mâinile așa
pentru că îi era rușine, sărmana.
Cei opt nepoți ai mei au meseriile lor.
Mario e dentist.
Uite ce zâmbet am!
Mi-am pus proteza, am zâmbit larg și la revedere, Normita.
Ea lucra
pentru ca soțul ei să meargă la Drept și să devină cineva.
Când tipul absolvă, își dă seama că e avocat,
căsătorit cu o evreică micuță care vorbește idiș și coase pene.
Și o părăsește
pentru o fată slăbănoagă pe care a cunoscut-o la universitate.
Patru luni mai târziu,
Ana își bagă capul în cuptor.
Cât a plâns Normita când am plecat!
Și am plecat zâmbind cu dinții mei noi.
Avea cam 60 de ani, știi?
Dar de câte ori mă gândesc la ea, amintirea e proaspătă ca prima dată.
Cu o lună înainte să se sinucidă,
am cunoscut-o la biblioteca publică din Villa Crespo.
Îmi amintesc că citeam Macbeth.
Am ridicat privirea și am văzut-o pe Ana.
Nu mă vedea
pentru că avea capul îngropat într-o carte de limbi străine.
Învăța spaniolă, sărmana.
A ridicat și ea privirea, m-a recunoscut și mi-a zâmbit.
Mai că nu mi-a explodat inima!
N-am putut scoate niciun cuvânt.
M-am blocat.
Apoi și-a ascuns mâinile sub masă
și s-a întors la cartea ei.
După o vreme a plecat
și nu i-am vorbit niciodată.
La naiba cu dinții mei și cu felul meu de a fi!
N-am vorbit niciodată cu ea.
Ce au băgat în asta?
Rahatul ăsta nu trebuia să mă facă să râd?
Opriți-vă! Stați!
Urăsc nostalgia.
Ascultați, e cea mai rea boală.
Nostalgia ucide mai mulți bătrâni decât atacurile de cord.
Când ați făcut dragoste ultima oară?
Mai multă nostalgie!
Doamne!
Ultima dată când am făcut dragoste
a fost pe 10 iulie 19…
În 2009.
Soția dv. trăia?
După părerea ei.
Serios.
Știu ce vreți să ziceți.
Dar cu Esther nu știai niciodată.
A fost o femeie bună, excelentă.
Ce vină avea ea
că eu o iubeam pe Ana Grimberg?
Trebuie clarificat totul pentru că…
La mine, eu am fost infidel ultima dată.
Fir-ar să fie!
Le-am înșelat pe toate.
Cu Margarita, aveam 76 de ani
și încă mai aveam aventuri.
Dle Cardoso, mă surprindeți. În sfârșit, un semn de curaj.
N-a fost curaj. A fost un blestem.
Îmi tot spuneam: „Nu, Antonio, nu face asta.
Nu face asta!”
Dar tot o făceam, fir-ar să fie!
E bine.
Ați îndrăznit. Ați vrut și ați făcut-o.
Eu voiam, dar n-am îndrăznit.
Vă invidiez.
Dv. ați fost mereu așa cum am devenit eu recent.
Un bătrân jegos.
Nu, un romantic.
Un om cu speranță.
Credeți-mă. Nu uitați că am fost mort și mă pricep la lucrurile astea.
Nu sexul contează,
ci romantismul, aventura.
Totul e aici, în cap.
Corpul e doar un pasager clandestin.
Înțelegeți, dle Cardoso?
Acum trebuie să mărturisesc
că sunt îndrăgostit de fata aia.
Uitați-vă la ea!
Și eu, sincer să fiu.
Sper că Roberto nu e gelos.
Cine e Roberto?
Partenerul meu.
Ce? Glumiți. M-ați păcălit.
- Am mușcat-o. - Da.
- Nu-mi spuneți că nu m-ați crezut. - Am mușcat-o ca un prost.
- Am mușcat-o. - Nu-mi spuneți că nu m-ați crezut.
- Am mușcat-o ca un prost! - Să ne ridicăm.
- Așa. Gata. - A fost bună gluma.
Sus!
Stați așa. Stați drept. Așa.
- Așa. - La naiba!
- Ce e? - M-am căcat pe mine.
Nu!
Acum dv. ați mușcat-o!
- Mi-ați făcut asta? - V-am păcălit.
Credeți că sunteți singurul care știe să glumească?
- Nu-i nimic. - Stați!
Ascultați! Iată la ce m-am gândit!
Dacă așa sunt eu
Ce pot să fac?
M-am născut frumos
Și dornic să iubesc
Ajutați-mă! Împreună.
- Haideți! - Bine.
Ajutați-mă.
Dacă așa sunt eu
Ce pot să fac?
Nu pot să nu iubesc femeile
Ce drăguț!
Mulțumesc mult.
Mulțumim mult.
Cred că e topită după noi acum.
Desigur, doi bărbați ca noi… La ce vă așteptați?
Nu mai aveți un joint de-ăla?
Nu. Hai să facem o scenetă de comedie!
După aceea, ne va cădea la picioare.
Facem sceneta mai târziu. Mai întâi voi cânta un tango.
„Dacă așa sunt eu,” de Botta, Lomuto și Perroti.
Dacă așa sunt eu
Nu. Ați cântat asta deja.
- E un cântec grozav. - Frumoasă interpretare!
Dar acum vom face o scenetă de comedie.
Orice spun eu,
dv. spuneți: „Nu sunt Rappaport.”
Ați înțeles?
Imaginați-vă că ne-am cunoscut adineauri.
„Nu sunt Rappaport.”
Nu încă.
Încep acum. Bună, Rappaport!
Acum.
Nu sunt Rappaport.
Rappaport, ce ai pățit?
Erai înalt și gras. Acum ești scund și slab.
Nu sunt Rappaport.
Erai un tânăr cu barbă.
Acum ești bătrân și fără păr.
Nu sunt Rappaport.
Te îmbrăcai în cele mai frumoase costume, iar acum porți haine murdare și vechi.
Nu sunt Rappaport.
În plus, ți-ai schimbat numele!
Nu…
Desigur! „Ți-ai schimbat numele.”
A fost bine. „Ți-ai schimbat numele.”
Cardoso!
- Cardoso, vin imediat! - La naiba, iată-l!
Trebuie să-mi ordonez gândurile. Haideți!
Nu vă faceți griji. Ne ocupăm noi de el.
Nu, nu există „noi”.
Stați acolo
și nu spuneți nimic.
Promiteți-mi că mă chemați la nevoie.
Da, jur pe tot ce e sacru.
Abia aștept să-l atac.
Pentru Dumnezeu! Faceți-mi o favoare.
- Stați jos aici. - Da.
- Vi-l amintiți pe Rodrigo, da? - Da.
- Uitați-vă în altă parte, dacă vreți. - Bine.
Cardoso!
Cum merge?
Merge.
Nu am fost prezentați oficial. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. O plăcere. - Bună!
Scuze de grabă!
Dacă nu alerg o oră și jumătate, toate se decalează.
Nemurirea cere timp.
Parcul ăsta e frumos, nu?
Nu e prea aglomerat, nu are multe tarabe.
Aș putea preda un curs aici.
Predau comunicare la U.C.A.
Comunicare?
Da. De multe feluri.
Publică, interpersonală și intrapersonală.
Tot felul de…
Palavre.
Mai mult sau mai puțin, da.
Accept asta.
Păi…
Cred că ați observat că am pălăvrăgit destul de mult, nu?
Da.
N-o să credeți,
dar am aflat de curând că lucrați în clădire.
Da, jos, în camera cazanelor.
- Nu deranjez pe nimeni. - Da.
- E grozav. Excelent. - Da.
- Vreau să spun… Veniți aici. - Da.
Nu m-am ocupat de situația dv.
deoarece nu știam că existați.
- Stau mai mult în camera cazanelor. - Da.
- Nu deranjez pe nimeni. - Da.
- Da.
Nu vă opriți. Vă descurcați bine.
Nu, eu…
- După cum știți, avem o nouă conducere. - Da.
Ca președinte al asociației de proprietari,
adică toți cei din clădire urmăm sfaturile noii companii de management.
Și v-au sfătuit să mă concediați.
Nu.
- N-aș spune așa. - Cum ați spune?
Opinia lor a fost
că nu mai e un avantaj să fiți angajat.
Tot concediere aș numi asta.
Nu…
V-am putea obliga să vă pensionați din cauza vârstei dv.
Dar oamenii din clădire vă plac mult.
Au votat să vă acorde două luni de compensații.
Ceea ce nu e rău.
În două luni s-ar putea să nu vă mai amintiți de noi.
Cardoso.
Deci?
Sunt un idiot.
Scuze. Sunt un idiot. Îmi cer scuze.
Nu-mi place rolul ăsta, Antonio.
Dar vă pricepeți.
Antonio!
Așa e mai bine pentru toți.
Nimeni nu vă va cere nimic, nimeni nu se va mai plânge de dv.
Nu va trebui să faceți o muncă nepotrivită pentru vârsta dv.
Nu suntem o asociație de răufăcători sau oameni fără inimă.
Singurul răufăcător
e timpul.
Timpul e adevăratul dușman.
Uitați-vă la mine!
Alerg ca un copil. Pe cine păcălesc?
- Știți care e problema? - Care?
Aveți nevoie de mine.
- Vine iarna. - Da.
Cazanul acela a fost instalat în 1968.
1968?
Vă asigur că nimeni nu cunoaște secretele lui ca mine.
Vă garantez. Da, garantez.
Da, da!
- Lăsați-mă până la Crăciun. - Ce?
Asta-i tot ce cer.
Doar până la Crăciun.
Pentru bacșiș.
Sunt bani frumoși, iar eu…
Ce spuneți de asta?
Mă lăsați până la Crăciun și voi pregăti un tânăr în locul meu.
Chestia e că schimbăm și cazanul.
Da.
Aducem unul computerizat.
E spectaculos.
E automat, inteligent.
Poate fi comandat cu o aplicație.
De pe telefon.
Prin internet. De pe un computer.
Ca prin magie.
Nu trebuie să faci nimic. Funcționează singur.
Vine un grup de ingineri care va face o schimbare radicală.
Țevile, sistemul electric, ușa principală, totul.
Înțeleg. Atunci chiar aveți nevoie de mine.
Am 40 de ani de reparații aici.
- Da. - Ascultați.
Știu ce e în spatele fiecărei bucăți de tencuială din clădirea aia.
Vă asigur.
Vorbesc serios. Puteți sta liniștiți.
Stați așa.
Bine, am înțeles.
- Ați înțeles? - Nicio grijă.
Camera de la subsol.
Dacă mă lăsați să stau acolo ca până acum,
voi lucra gratuit ca supraveghetor.
Nu vă cer niciun ban. Vă iau povara asta de pe umeri.
Chestia e că vom transforma încăperea de la subsol
într-o seră.
E o schimbare totală.
Înțelegeți?
Nu contează.
Bine. Îmi retrag oferta.
- Nu contează. - Ascultați.
N-am ce să ascult.
Puteați să-mi spuneți că am locuit într-o seră.
Aș fi putut s-o închiriez.
Dle Cardoso, cunosc oameni la Ministerul Protecției Sociale.
Vă pot obține o cameră într-o casă, într-un hotel din oraș.
Nu, mulțumesc. Caut o seră.
- Știți care e problema? - Da, știu.
Problema e că sunteți personajul negativ din film,
dar vreți să fiți văzut ca un erou.
Aveți dreptate. Da. Așa e, sunt…
Sunt un idiot.
Am procedat greșit. Îmi cer scuze…
- Mi se rupe inima. Îmi cer scuze. - Nu vă faceți griji.
Peste două luni nu vă veți mai aminti de asta.
Știți ce vom face? Nu, ce voi face eu.
Voi obține patru luni de compensații. Ce ziceți?
Dacă ceilalți protestează, ghinion. Voi obține asta pentru dv.
- Ce ziceți? - Patru luni e mai bine decât două, nu?
Excelent.
Nu. Stați așa.
Batem palma?
Dle Cardoso.
Inacceptabil!
Propunerea dv. e rușinoasă.
Dle Menéndez Roberts,
vă întreb ceva din curiozitate sinceră.
Cum ați ajuns în situația asta?
N-am intervenit mai devreme
pentru că am vrut să văd cum vă îngropați singur.
A fost incredibil. Ca într-un film de groază.
Puțin câte puțin, un om își sapă propriul mormânt.
Am fost șocat, vă garantez.
- Ivan Rifkin, încântat. - Ce mai faceți?
Lucrez la firma de avocatură Weissman, Rifkin și Rocatagliatta.
Firma noastră îl reprezintă pe dl Cardoso.
De fapt, noi reprezentăm sindicatul portarilor și administratorilor.
Ni se spune „DESTUL”.
Divizia pentru Eradicarea Suprimării,
Tiraniei, Umilinței și Lăcomiei.
DESTUL.
Ați auzit de ea?
Nu chiar. N-am auzit niciodată.
Obișnuiți-vă cu ea pentru că, de acum înainte, o veți auzi des.
Plecați!
Dl Cardoso ne cere să plecăm.
Dar nu e așa ușor, pentru că acționăm de bunăvoie.
Îmi dă patru luni de compensații. Ne-am înțeles deja.
Da, am auzit.
Ce glumă amuzantă!
Dle Rifkin.
Vă ascult.
Nu înțeleg ce se întâmplă.
Tuturor le e greu la început.
- Vă spun eu. - Bine.
Situația e simplă, dar o voi simplifica și mai mult.
Nu acceptăm patru luni de compensații, nici cinci, nici șase.
Dar acceptăm ca dl Cardoso să fie angajat pe un post de consultant
pentru toată perioada de reconstrucție a clădirii,
care va dura, să zicem, doi ani.
Arhitectul a spus că durează șase luni.
Bine. Atunci să zicem că durează trei ani.
Când ajungeți în acel punct, vom relua negocierile.
Habar n-am cine e tipul ăsta.
Așa e.
Dl Cardoso e mai familiarizat cu Weissman și Rocatagliatta,
care sunt partenerii mai relaxați din firmă.
Dar, în acest caz, toți au decis că e mai bine să-l trimită pe „Boa”.
Așa mi se spune afectuos la birou.
- Dle Rifkin. - Vă ascult.
N-am auzit niciodată de organizația dv.
- DESTUL. - Da.
O clădire cu un frontispiciu imens.
N-am văzut-o.
Dar l-am văzut pe avocatul sindicatului portarilor.
Știe că vreți să-l concediați pe dl Cardoso?
Încă nu.
Știți că vă trebuie patru proprietari care să depună mărturie împotriva lui?
Căutați-i, dle Menéndez Roberts!
Patru oameni dispuși să fie responsabili public
pentru expulzarea unui bătrân din casa lui și din slujba lui de 52 de ani,
un om care a fost numit administratorul anului
de către Institutul Tella în 1978.
Un activist care a luptat toată viața pentru drepturile omului.
Un muncitor care a muncit pe brânci ca să crească trei copii și opt nepoți.
Stați! Ascultați.
Nu, dle Cardoso.
Gata cu modestia falsă.
Sunteți un erou
și lumea trebuie să afle asta.
Dar vă avertizez,
căci omul prevenit e pe jumătate salvat,
iar eu am valori chiar și în fața celor care n-au.
În timpul procesului, care va dura mult,
nu veți putea să renovați clădirea.
Uitați de sere, camere multifuncționale și terasă.
Valoarea proprietății va scădea și nu va mai crește niciodată.
Timpul, dragă prietene, va fi inamicul dv.
Prin urmare, vă îndemn să luați în considerare taxele legale,
că veți câștiga sau nu,
și să comparați timpul, costurile și disprețul social
cu suma ridicol de mică cu care îl păstrați pe dl Cardoso.
Vă spun asta de dragul dv. Mie nu-mi pasă.
Bine.
- Dle Rifkin. - Vă ascult.
Știam despre dreptul la arbitraj.
Dar nu știam că Antonio vrea să participe.
Sigur că vrea. Nu știți cât de mult vrea.
Și DESTUL vrea. Va fi un test pentru ei.
- Ce? - Va fi perfect pentru ei.
- Ce legătură am eu cu asta? - Poftim?
Ați călcat în picioare toate drepturile omului.
Bătrânețea, handicapul, segregarea rasială.
Segregare rasială? Ce?
Omul acesta e urmaș al tribului Comechingone.
Uitați-vă la trăsături.
E indigen, înțelegeți?
Ascultați. Cardoso se lovește de pereți. Are cel puțin 80 de ani.
Cum să fie puțin 80 de ani? Vedeți? Sunteți ignorant.
Nu mă puteți trage la răspundere.
Vorbim mâine când vom picheta…
Cum se numea? U.C.A.
Le place să picheteze.
Numele Menéndez va deveni un verb.
„A menéndeza.”
„Acțiunea de a persecuta bătrâni, invalizi, indigeni, orbi.”
Vă rog să mă ascultați.
Vă ascult.
Totul a scăpat de sub control.
Nu pot fi eu responsabil. Eu reprezint o asociație.
Dar ați acceptat să fiți imaginea lor.
Sunteți unul dintre ei.
Cheltuiți averi ca să cumpărați lucruri vechi.
Mobilă veche, mașini vechi, tablouri vechi.
Orice e vechi, mai puțin bătrâni.
Pentru că nu-i puteți folosi ca decor.
Vorbesc prea mult.
Chiar dacă tac, ei spun prea multe.
Par a fi viitorul, iar asta vă sperie.
Nu vă dați seama, dom' profesor,
că și dv. veți îmbătrâni?
Problema nu e că viața e scurtă.
Problema e că e foarte lungă.
Și, dacă vă e frică acum și vă petreceți tot timpul alergând,
imaginați-vă cum vă veți simți mai târziu când picioarele vă vor ceda.
Desigur, ați vrea să fie cuminte Cardoso,
să tacă și să se întoarcă la hotelul ăla.
Dar n-o va face,
pentru că nu-l voi lăsa.
Pentru că una e să spui că cineva e lent, orb sau prost,
dar să spui că e inutil
e de neiertat.
- Dle Rifkin. - Vă ascult.
Vă sunt recunoscător că ați împărtășit gândurile astea cu mine și…
Să nu mai vorbim decât în fața unui judecător.
Ce ziceți, dle Cardoso?
Să atacăm?
Cred că e mai bine dacă nu atacăm.
Poftim? Cum rămâne cu lupta?
Preferați o slujbă decât să luptați pentru o cauză?
Exact. Accept slujba și la naiba cu cauza!
Dle Menéndez Roberts,
clientul meu m-a instruit să prelungesc fitilul.
Dar bomba e încă acolo.
Plecați!
Faceți aerobic până la clădire
și convocați comitetul.
Nu-l seduceți, nu-l convingeți. Comunicați.
Cardoso rămâne.
Va fi îndrumător, sfătuitor spiritual sau administrator emerit.
Alegeți ce doriți.
Dar nu uitați că acesta e un acord între noi.
Nu vorbiți cu sindicatul sau cu noua conducere.
Pentru că, dacă află DESTUL,
totul s-a terminat.
Când rezolvați problema,
sunați la numărul ăsta și întrebați de avocata Clara Cohen.
Spuneți-i să-l contacteze pe „Tata”.
E unul dintre liderii grupului DESTUL.
Și rugați-o să-i spună că problema Cardoso a fost rezolvată.
Din acel moment,
Tata de care v-am spus se va ocupa de toate astea.
Am înțeles.
- Agenția imobiliară Gorriti? - Da. E un grup consultativ al DESTUL.
Ei poartă negocierile și toate alea.
Plecați. Grăbiți-vă. Sunt multe de făcut.
Bine.
- Dle Rifkin. - Vă ascult.
Antonio…
Să știți că toate astea sunt importante pentru mine.
- Pentru toată lumea. Noapte bună. - Problemele astea mă obsedează.
A fost o discuție productivă. Văd altfel diferența dintre generații…
Încă un cuvânt și vă denunț pentru „crime contra limbii”.
Recunosc că, uneori, nu sunt foarte explicit.
Și nu vă mai dați dus.
- Înțeleg. Pa! - Plecați!
- Noapte bună. - Fugiți repede!
Mergeți. Foarte bine.
Cu plăcere, Cardoso.
Vai de fundul meu!
- Ce? - Mă duc la închisoare, pentru Dumnezeu!
La 85 de ani, voi fi violat într-o celulă.
- Exact ce aveam nevoie. - Dar ați rămas cu slujba, nu?
De ce nu mă îmbrățișați?
Mă descurcam perfect.
Urma să primesc salariul pe patru luni.
Acum nu mai primesc niciun ban.
Ce v-am făcut?
Ce v-am făcut să merit asta, dle Rifkin?
Nu mă cheamă Rifkin. Rifkin e doctorul meu.
Cine naiba sunteți dacă nu Rifkin, Mobutu și nici Rappaport?
- Cine naiba sunteți? - Adineauri eram Clara Lemlich.
O muiere. Exact ce-mi trebuia.
Apelezi la ceea ce te ajută în circumstanțele respective.
Aura a dispărut.
Fata a plecat.
Cine e ăla?
- Nu e nimeni. - E puștiul nostru, nu?
Nu e puștiul „nostru”.
E puștiul meu, da?
- Trebuie să discut ceva cu el. - Nu. Nu vorbiți cu el.
Ascultați cu atenție. Nu vă puneți cu tipul ăsta.
O să vă omoare, iar apoi mă va ucide și pe mine.
Să nu spuneți nimic.
- Stați aici. - Bine.
Ne vedem mâine.
Să mergem, Rodrigo.
Cine e bătrânul?
- Nu știu, nu-l cunosc. - Mișcă-te!
Unde locuiești, bătrâne?
Mai întâi îți voi spune unde lucrez.
La secția 19.
Comisar Menéndez Roberts. Narcotice.
Zău? Te-am întrebat unde locuiești.
- Pe aici, mai mult sau mai puțin. - Serios? Merg cu tine.
- Nu trebuie. - Hai, moșule! Costă 1.000 de pesos.
Nu, fiule. N-am nevoie. Mulțumesc.
- N-ai nevoie? - Nu.
Acum e 2.000. Taxa a crescut.
Ce coincidență, nu?
Azi-dimineață am văzut un tip care plimba patru sau cinci cățeluși în lesă.
Și eu fac la fel.
Te duc pe tine și pe moșul ăla, iar amândoi îmi dați 2.000, ai înțeles?
Nu, am avut altă înțelegere.
Asta e inflația, da?
Hai, bătrâne! Mișcă-te, nu am mult timp.
- Și tu, du-te! Mișcă-ți fundul! - Bine, să mergem.
- E surd? - Vine.
- Mișcă-ți fundul! - Stai!
Nu mă cert cu cineva furios.
Am învățat asta pe străzile astea acum 70 de ani.
Tocmai ajunsesem aici și nici măcar nu vorbeam spaniolă.
Eram în meniul cuiva.
Problema e că, în ce ne privește, ai ales mâncarea greșită.
Cu mine și Antonio, te mănânci singur.
Și noi locuim pe stradă.
Și noi privim moartea în ochi în fiecare zi,
la fel ca tine, Rodrigo.
Ești furios și ai dreptate.
Și eu sunt furios.
Dar problema e în vârf.
La cei care trag sforile.
Pentru că eu, tu și Antonio avem același dușman
și trebuie să fim uniți.
Bate palma!
Așa.
- 5.000 de pesos. M-ai auzit? - Au!
În avans, altfel te omor, boșorog ce ești!
- Nu pot. - Ba poți.
- Dă-mi toți banii tăi. - Nu vreau.
Nu, am 40.000 de pesos.
I-aș împărți cu plăcere cu tine, dar nu așa.
Nu așa?
Ba așa. Dă-mi cei 40.000 de pesos sau te înjunghii aici!
- Gândește-te, domnule. - Nu te băga!
- Nu. - Nu te băga! Stai acolo!
Rămâi acolo sau te găuresc! Ai auzit?
Iar tu, bătrâne, dă-mi cei 40.000 de pesos acum!
- Dă-mi banii sau te omor! - Nu!
Ce naiba, bătrâne?
- Nenorocitule! - Ia de-aici!
Ce faci acum?
Ce faci? Vrei să mori?
Nu, Rodrigo!
Spune-i cum stau lucrurile pe aici.
E vina ta, bătrâne.
Domnule?
Domnule, ridicați-vă!
Haideți!
Nu mai glumiți!
Ridicați-vă, vă rog!
Ajutor!
Vă rog să mă ajutați! Aici!
Să mă ajute cineva!
Aici!
Ridicați-vă, domnule!
Ajutor, vă rog!
Suntem aici! Vă rog, ajutați-ne!
Cineva…
Ajutor!
Deci? Ce părere aveți?
Puștiul ăla s-a speriat, nu?
Da, domnule, derbedeul nu ne va mai deranja.
L-am lovit cu bastonul! Apoi încă o lovitură!
A încasat destule.
Spuneți-mi ceva, Rocky Balboa.
O să rămâneți aici?
Dacă rămâneți aici,
fără supărare, eu plec naibii!
Știam că o să vă faceți griji pentru sănătatea mea.
N-am nimic, doar o entorsă ușoară.
Știu să cad.
Jumătate din luptă e să știi să cazi.
Le-am căzut cu tronc și doctorițelor.
M-au tratat ca pe un om
și le-am dat 40.000 de pesos ca bacșiș.
Nu mai am bani, dar am rămas cu principiile mele.
Ori plecați dv., ori plec eu.
Puștiul ăla nu se va întoarce.
Caută bani ușori.
- Nu vrea probleme. - Păi…
Și dacă se întoarce, o să-i explic
că suntem în aceeași capcană.
Dacă vă înțelegeți așa de bine, vă las să discutați în pace.
Stați! Nu plecați.
O prietenie ca a noastră e o raritate.
- Trebuie s-o protejăm. Înțelegeți? - Ce prietenie?
Nu e nicio prietenie.
- De ce nu? - Nici măcar nu vă știu numele.
Dar ați ajutat un camarad la ananghie.
Aș fi făcut asta și pentru un câine.
- Serios? - Să vă spun ceva.
Când v-am văzut acolo, aproape mort,
mi-am spus: „Antonio, tu nu vei păți așa ceva.”
Iată!
- Iată. - Tati!
Puștiul a uitat cuțitul.
- Vă dați seama? - Da.
Și sigur va veni să-l caute.
Iar eu o să i-l dau.
Asta e negociere. Așa cucerești oamenii.
Și o voi face departe de dv.,
ca să vadă că noi doi nu avem nicio legătură.
Cazacul își pierde sabia, iar dv. i-o dați înapoi.
Cealaltă jumătate a bătăliei e să știi să te retragi.
Dv. cădeți, eu dau înapoi.
Să vedem cine încheie lupta cu mai puține oase rupte.
Nu-l puteți plăti pe băiat pentru dreptul dv. de a exista.
Magazinul se închide pentru ora de somn. Veniți la ora cinci.
Așa, culcați-vă.
Dați lumii ce vrea, ca întotdeauna.
Tati!
- Ce? - Tată!
- Doamne! - Ce ai pățit?
- Nimic. - Ce? Ești bine?
Da, sunt bine.
Nicio grijă.
- Dar… - Doar o entorsă.
Șoldul?
Nu, e doar o entorsă.
Ce ai pățit la frunte?
- Asta? - Da.
- E o mică zgârietură. - O mică zgârietură?
- Iar te-ai bătut? - Nu. Nu mă bat niciodată.
Serios?
Dar luna trecută când l-ai atacat pe măcelar?
Nu l-am atacat pe măcelar.
Am atacat carnea.
La prețurile astea, o căuta cu lumânarea.
Dar e ilegal. Ai aruncat lucruri, ai făcut dezastru.
Ai de gând să incriminezi un protest social?
Tu ești vinovatul. Nu poți face asta.
Stai jos, tată. Hai să vorbim. Îmi spui ce s-a întâmplat?
- Nimic. - Nu spune asta.
- Spune-mi. - Un copil confuz și asuprit.
Încă o victimă a acestei societăți perverse.
- Asta e tot. - Un hoț?
Nu.
Te-ai bătut cu un hoț?
Nu m-am bătut. Am discutat.
- Nu-mi vine să cred. - Și am ajuns într-un impas.
Nu-mi mai spune. E vina mea că te-am lăsat singur.
Trebuie să fiu cu ochii pe tine. Nu te pot lăsa nesupravegheat.
- Uite ce faci! - Stai, mă sperii.
Te sperii?
Minunat. Eu trăiesc în teroare.
Tresar de câte ori sună telefonul.
Ba e poliția, ba spitalul. Tată, ce ai pățit?
Te descurcai de minune acum o lună.
Dar azi-dimineață m-a sunat un tip. Un bărbat pe nume…
Menéndez Roberts.
- Te-a sunat? - Da.
Ce a spus?
„Spuneți-le celor de la DESTUL că s-a rezolvat problema lui Cardoso.”
Uimitor!
„Transmiteți acest mesaj domnului Rifkin.”
Bănuiesc că tu ești Rifkin.
Am fost ieri.
Și cine vei fi mâine?
Uite, tată.
Am venit aici să-ți spun
că e ultima oară când îți iau apărarea.
Nu m-ai dat de gol, nu?
Nu, nu te-am dat de gol. Dar gata!
Doar anul ăsta am lucrat la Telefe,
Biroul Districtului 24,
Institutul Național San Martín,
Avocatul Poporului și la DESTUL.
E un nume grozav, nu?
Nu, ai făcut destule.
Gata! Uită-te la tine!
Fiica mea a uitat deja ce e un principiu moral.
Principiu?
Ce principiu? Nu există principii aici. E fraudă.
E o fraudă personală, zilnică.
E o domnie a terorii, iar eu sunt cea îngrozită.
Acum trei săptămâni, am ajuns la birou și am aflat că m-a sunat un agent federal
să vadă dacă mă port bine.
Era important să simți pe pielea ta
cum e să fii persecutată și urmărită.
Persecutată?
Mă speriați, dră Cohen.
Mi-e teamă de ce mi-ai face pentru ceea ce crezi tu că e iubire.
Mă tem de interogatoriile tale. Adevărate sesiuni de tortură.
Ce interogatoriu, tati?
Întrebările pe care mi le pui ca să vezi dacă sunt senil.
„Ce-ai făcut ieri, tată?”
„Ce ai mâncat azi la prânz, tată?”
Un răspuns greșit și-mi aduci o asistentă.
Două răspunsuri greșite și mă trimiți la azil.
Cea mai mare teamă a mea e că într-o zi o să mă trezesc prost
și o să mă bagi într-un azil.
Sau, mai rău, mă duci să locuiesc cu tine.
Siberia din La Horqueta.
Sunt puține lucruri care mă sperie.
Doar unul, de fapt.
Tu!
Când vii la mine acasă, nu deschid când suni la sonerie.
Te rog, nu mă mai urmări.
Nu sunt destule parcuri în Buenos Aires ca să mă ascund de tine.
Tati!
Nu-mi spune „tati”!
Eu sunt tata, ca întotdeauna.
Ai prefera să-ți spun dr. Engels?
Chiar credeai că n-am observat?
Dr. Engels, psihanalistul.
Dr. Federico Engels, de la Institutul Freudian.
Haide!
Atunci de ce ai răspuns la scrisori?
Pentru că o conversație normală cu tine e, practic, imposibilă.
Părea cea mai bună cale ca să asculți.
Să-i scriu doctorului Engels și să-i spun ce cred.
- A fost inteligent. - Mersi.
Măcar ești deșteaptă.
Poate ți-ai pierdut pasiunea, idealurile…
Încetează, tati!
Îmi amintesc foarte clar
cum credeai că lumea nu e a celor care dau mai mult.
Nu azi, tati. Lasă tirada asta.
Asta a fost, desigur, înainte de agenția imobiliară Gorriti.
Înainte să-i dai la schimb pe Marx și Lenin pentru Dolce & Gabbana.
Măcar inventează o glumă nouă.
Regina asociațiilor locative.
Cu cizme de 300 de dolari.
Ți-ai trădat numele.
Un nume de rahat.
Clara nu e un nume de rahat.
Clara Lemlich. A reprezentat ceva.
Iar eu n-am reprezentat nimic, nu?
Clara Lemlich și-a apărat idealurile.
Începem.
Noiembrie 1948.
„Aveam doar nouă ani.”
Aveam doar nouă ani.
Niciodată nu se mai adunaseră atâția oameni.
- Mii de croitori. - „Eram în spate…”
Eram în spate, cu tata.
M-a ridicat pe umerii lui, ca să văd.
A fost convocată o adunare generală.
Primul orator a fost Gompers, apoi Monserrat Bengorea,
Palacios și Benvenuto.
Au ținut discursuri frumoase.
Au vorbit despre șefi care prețuiau proprietatea mai mult decât viața
și profitau mai mult decât poporul.
Discursuri frumoase, cuvinte frumoase.
Dar adunarea nu era încă înflăcărată.
„Până când…”
Până când, deodată, chiar lângă mine,
o fată slabă, o adolescentă, se ridică
și fuge spre scenă.
Și fără teamă se ridică printre cei mari.
Și începe să strige în idiș la sute de oameni.
Foarte puțini vorbeau idiș, după cum îți imaginezi.
Dar ea a avut puterea de a-i face pe toți să înțeleagă ce spune.
Fata aia era Clara Lemlich.
„Sunt muncitoare,
încă una dintre cele care suferă condiții de muncă inumane.
M-am săturat de cuvinte
care nu ne țin de cald, nu ne astâmpără foamea
și nu ne potolesc indignarea.
Propun să începem imediat o grevă generală.”
A urmat un moment de liniște absolută.
Apoi un vuiet a erupt din mulțime,
picioare care loveau podeaua…
Delegatul cere aprobarea.
Și mii de oameni strigă: „Da!”
Ca o singură voce.
„Sunteți siguri?
Sunteți gata să vă dați viața pentru asta?”
Trei mii de mâini ridicate.
Și tata, care mă ținea în brațe, îmi spune:
„Ridică mâna, fiule. Ridică mâna, pentru că jur.”
Și mânuța mea se ridică.
Inima mea de nouă ani bătea ca o tobă
în timp ce tata și mii de oameni jurau.
„Dacă voi trăda cauza căreia mă alătur acum,
să se ofilească mâna pe care o ridică acest braț.”
- „Iar delegatul…” - Iar delegatul strigă…
- „A fost declarată grevă generală!” - „A fost declarată grevă generală!”
- Apoi, toți… - Apoi, toți o aplaudară pe Clara!
După ani de zile, te-ai născut tu
cu un plâns puternic.
I-am spus mamei tale:
„Esther, asta e puterea Clarei Lemlich.
Ăsta e numele ei!”
„Asta e pasiunea cu care te-ai născut!”
Fetița mea!
- Să mergem încoace. - E frumos, tată.
Da.
Acum, 60 de ani mai târziu,
îmi dau seama că dăduse naștere KGB-ului.
Du-te la dracu', tată!
Dacă juri că nu mă urmezi acolo, mă duc.
Tată, Clara nu e doar un nume pentru mine.
Clara e un blestem pentru mine.
Toți cei de la școală, când au împlinit zece ani,
au primit, nu știu, o bicicletă.
Eu am primit un exemplar din Capitalul.
Aveam zece ani, tată.
O mai știi pe Patricia? Cea cu breton?
Da, bineînțeles.
Singura mea prietenă.
Într-o zi a zis că crede în Dumnezeu.
Eram complet derutată.
„Tată, Patricia a zis că crede în Dumnezeu. Ce să spun?”
„Spune-i că trece.”
I-am spus, iar ea i-a zis mamei ei.
Mama i-a spus tatălui. El le-a spus tuturor.
A doua zi, nimeni din cartier nu mai voia să se joace cu mine.
Am rămas singură.
Toată copilăria am fost singură.
E nedrept.
Ai crezut în ideile tale și te-am admirat.
Ai plecat din partid. Am respectat asta.
Ai protestat pentru drepturile omului, suveranitatea Malvinelor și democrație.
Ai protestat și a fost vocea ta, nu a mea sau a altcuiva.
Voiai să schimbi lumea și îți plăcea.
Da, îmi plăcea.
- Apoi te-ai schimbat. - Tată, toți ne schimbăm.
Lumea e cea care nu se schimbă.
- Ce s-a întâmplat, fiica mea? - Ce s-a întâmplat?
M-am căsătorit, am făcut doi copii, mi-am trăit viața.
Duc bătălii pe care le pot câștiga. Sunt mai deșteaptă. Asta s-a întâmplat.
Și acum tot cartierul vrea să se joace cu tine.
Te-ai măritat cu Ricky, chirurgul zâmbitor.
A taxat și a vindecat bogați
și a cumpărat o casă în La Horqueta.
Acolo, copiii tăi cred în puterea televizorului cu ajutorul Netflix.
Iar ceilalți copii se joacă cu ei.
Asta e noua utopie.
Toată lumea se joacă cu toată lumea.
Eu nu.
Îmi păstrez dușmanii, îi hrănesc.
- Nu uit de ei. - Și ce faci?
Pichetezi la măcelărie.
Doamne, totul e atât de ușor pentru tine! Jur că te invidiez!
Tu știi de care parte ești. Dar de ce duci războaie vechi?
Revoluția ta nu există. E veche. S-a terminat.
Ai văzut poporul, masele, în ultima vreme?
Nu le pasă de nimic.
Și nu am timp să merg la revoluția ta.
Sunt foarte ocupată, tată.
Trebuie să muncesc.
Voi da ceva când voi primi ceva în schimb. Înțelegi?
Am greșit.
Nici măcar nu mai ești deșteaptă.
Știu că lucrurile nu s-au schimbat.
Crezi că sunt idiot?
Cu atât mai mult,
singurul răspuns la scandal e să fii scandalizată, înțelegi?
Să fii scandalizată!
Nu mai suport, tati. Termină!
Bună, Rappaport!
Termină, tată!
Bună, Rappaport!
Nu mă joc.
Haide, îți plăcea când erai mică!
Dar acum nu-mi amintesc jocul.
Rappaport, cum e familia?
Nu sunt Rappaport.
Cum e magazinul de pantofi?
Nu sunt Rappaport.
Bună, Rappaport! Ce mai faci?
Nu sunt Rappaport. Și nu mă mângâia pe spate.
Cine te crezi
să-mi spui cum să-l salut pe Rappaport?
Ești supărată pe tata.
Iartă-mă.
Tu să mă ierți, tati.
Trebuie să fac ceva cu tine.
Nu, nu trebuie să faci nimic.
Vreau să te muți în alt cartier.
Să nu te mai plimbi pe străzi. Vreau să fii în siguranță.
Și sunt foarte hotărâtă.
- Scuze, am treabă. - Unde te duci, tati?
Tată, ascultă-mă, te rog. Hai să ne așezăm aici, bine?
Vreau să-ți spun la ce m-am gândit.
Ascultă-mă.
Uite…
Îți dau trei opțiuni, bine? Trebuie să alegi una.
Prima variantă e să vii să stai cu mine.
- O să ai camera ta, baia ta… - Se respinge.
Varianta a doua.
Ricky, chirurgul zâmbitor, a găsit o casă frumoasă lângă a noastră.
Ți-am adus asta ca s-o vezi. Reședința Pinilor.
Se respinge.
Urmează varianta trei.
Nu e pe placul meu,
dar sunt dispusă să încerc o lună ca să vedem cum merge.
Rămâi la tine acasă.
- Bine. - Dar nu te ascunzi de mine.
Îmi accepți vizitele, cel puțin o dată pe săptămână,
și nu mai vii în parc.
Nu vreau să mai umbli pe străzi, tată.
Și vreau să iei prânzul în locul ăsta. Am fost să văd cum e. E minunat.
Iei prânzul acolo și sunt activități după-amiaza.
E Uspallata, centrul pentru bătrâni.
Care centru?
Centrul Uspallata.
Îți vor da… Uite!
Activități. Citește.
„Ora 13:00.
Dr. Alfredo Mantovani va prezenta un ghid audiovizual
despre igienă și profilaxie la bătrânețe.”
„Iubim igiena!”
Păi…
„Ora 14:00. Iubim muzica folk. Lecții de chitară.”
E drăguț.
„Iar la 15:30, atelierul de arte și meșteșuguri,
sub supravegherea doamnei Graciela Raimundez.”
Bine. Să recapitulăm, atunci.
Avem un exil în La Horqueta,
avem insula diavolului și avem o „grădiniță de bătrâni”.
Respins, respins și respins.
Iar acum, dacă mă scuzi, plec.
Un pupic pentru tati.
Multe sărutări. Așa, mulțumesc.
Te dau în judecată, tată.
Am fost la un avocat după cele petrecute la măcelărie.
Pot să mă declar tutorele tău.
Zice că sunt destule dovezi
care arată că ești inapt fizic și psihic
pentru a te descurca singur.
O întreagă înșiruire de atacuri, amenințări
și uzurpări de identități.
Tati, când te văd umblând pe aici cu cadrul ăla,
vreau să te protejez.
Te implor,
nu mă face să-l sun pe avocat.
Dacă fugi, te voi găsi.
N-ai decât să mă urăști dacă de asta e nevoie.
Vorbești serios?
Da.
Clarita, trebuie să-ți spun ceva.
Am scris o scrisoare pe care s-o citești după ce mor,
dar cred că e mai bine să afli acum.
Ce se întâmplă? Mă sperii.
Eu și mama ta
eram tare atașați unul de altul.
Vreau să-ți amintești mereu asta.
Anul Nou, 1959.
Sărbătoream la Clubul Tinerilor Muncitori
și, printre câteva pahare de cidru,
vorbeam despre materialismul dialectic,
despre plus-valoare
și mai agățam câte o fată.
Brusc, am auzit veștile din Cuba.
Fidel intrase în Havana.
Revoluția triumfase.
A fost o discuție aprinsă despre ce era de făcut, ce nu era de făcut,
de parcă am fi putut face ceva de la Villa Crespo, nu?
Oamenii au început să dezbată strategii.
Toți se certau, se contraziceau.
Apoi am văzut o femeie care stătea acolo
cu lacrimi căzându-i pe față și pe radio.
Era Esther, mama ta.
Și am simțit atâta tandrețe!
După câțiva ani, te-ai născut tu, draga mea fiică.
A fost bine, totul a fost perfect.
Până în octombrie 1992.
Pe 3 octombrie.
Ce s-a întâmplat atunci?
M-am îndrăgostit.
M-am îndrăgostit, Clarita, pentru prima și singura dată în viața mea.
Inima mea a explodat.
Tată, nu știu ce să spun. Ești și tu un om simplu.
Ea avea 20 de ani, iar eu 53.
- Ce? - Da.
- Unde ai cunoscut-o? - La bibliotecă.
Stăteam la masa principală
și am văzut o fată drăguță, Ana Grimberg,
care învăța.
S-a uitat în sus și mi-a zâmbit.
N-am putut spune nimic.
S-a întors la cartea ei.
Avea o privire tristă.
Se vedea că e singură.
S-a ridicat să plece.
Trebuia să vorbesc cu ea.
Oare voi avea curaj?
Și am vorbit cu ea.
Am vorbit cu ea,
iar cuvintele noastre s-au revărsat ore întregi.
Câteva zile mai târziu eram în locuința ei de pe strada Finochietto.
Atunci am fost cel mai fericit.
Mi-a spus că am salvat-o de la sinucidere.
Am salvat-o la timp, Clarita.
Fix la timp.
Datorită mie, n-a murit.
Dar eram căsătorit cu Esther.
Și nu se putea face nimic.
S-a mutat în Israel pentru a începe o nouă viață.
După șase luni, am primit o scrisoare.
Scria că avea un copil.
O fetiță.
După aceea, anual sau la doi ani, am primit câte o scrisoare. Erau scurte.
Apoi, liniște.
N-am mai primit.
Acum trei luni, am primit o telegramă de la Ambasada Israelului
în care scria că sergentul Grimberg voia să mă vadă
vinerea următoare la cinci după-amiaza.
La ora 17:00 fix a apărut sergentul Grimberg.
Era o femeie.
Oricum, sergent Grimberg
e fiica mea.
Are 32 de ani.
Seamănă cu mama ei. Frumoasă.
A venit la Buenos Aires să ne întâlnim.
Și mă duce să locuiesc cu ea.
De asta a trebuit să-ți spun.
Luna viitoare mergem în Israel.
Acolo îmi voi petrece ultimele zile.
Deci asta e.
Nu trebuie să-ți faci griji.
Cum să nu-mi fac griji, tată? Ceea ce îmi spui e că…
Nici mie nu îmi e ușor, scumpo.
Dar, după cum îți imaginezi, trebuia să-ți spun.
Înțelegi?
Da?
- Vreau s-o cunosc. - Desigur.
E sora ta.
- Când o pot întâlni? - Poimâine, vineri.
La prânz. Plătesc eu.
Nu, lasă-mă să plătesc eu, tati, ca să mergem într-un loc frumos.
Bine.
Bine. Felicitări!
În sfârșit ai ce ți-ai dorit, o fiică soldat.
Nu, stai jos. Unde pleci, scumpo?
Întârzii, tată. Sania mea e parcată neregulamentar.
Siberia e departe.
- Ne vedem vineri. - Stai jos.
Ne vedem vineri, tată.
Vino aici, Clarita! Stai puțin, Rappaport!
Bună, Rappaport!
Rappaport, ce ai pățit?
Erai înalt și blond.
Iar acum…
Rappaport.
Ați inventat totul.
Evident.
Ce ticălos nenorocit!
Cu propria fiică.
Am făcut-o ca să salvez o viață.
A mea.
Ce ticălos, Doamne!
Voiau să mă trimită la azil.
Nu era momentul să ezit.
N-am mai întâlnit un ticălos mai mare
în toată istoria ticăloșilor.
Ați fi mers ca un miel în lagărul de concentrare
să vă spânzure de un pin.
Nu i-aș fi făcut așa ceva fiicei mele. Niciodată.
Nu mai e fiica mea. E colaboraționistă.
În plus, nu veți scăpa nepedepsit. Poimâine, vineri…
Vineri voi fi la Quemú Quemú sau la Hong Kong.
Quemú Quemú… Fiți serios!
Nu veți ajunge nici în centru în halul ăsta.
Mă duc undeva unde nu mă pot găsi.
Serios? Și fiica dv.? Va crede că sunteți mort.
Ce fel de bărbat sunteți?
Nu vă pasă de nimeni.
Îi las o scrisoare. Asta e.
O să-i trimit o scrisoare să explic motivele comportamentului meu.
Gata.
Rodrigo?
Nu, nu poate fi Rodrigo. Tipul ăsta e mai mare.
Ce desen frumos, Laurita! Arată ca în realitate.
Cum m-ai găsit?
Caută și vei găsi, scumpo! Îmi datorezi ceva, nu?
Da.
Poftim!
Stai! Îmi datorezi 500.000. Aici nu ai nici 100.
Hei!
Vino aici! Haide!
- Ce e? - Vino aici!
- Stai să-ți explic. - Ce?
Că parcul e plin de nemernici și drogați?
N-am făcut rost de bani, dar voi reuși.
Când sunai la ora 03:00 să-ți aduc cocaină,
am spus vreodată că nu pot?
Te-am dezamăgit vreodată?
Știu, îmi cer scuze.
La naiba! Oamenii fără morală mă enervează!
Vino aici!
Treci încoace!
Stai pe loc, la naiba!
Fii calmă, la naiba!
Trebuie să mă iei în serios, Laurita. Ia-mă în serios.
Altfel nu-mi primesc banii înapoi.
Dacă nu-mi primesc banii, nu vei prinde bătrânețea.
- Mâine, la ora opt, la foișor. - Mai dă-mi timp, te rog. Nu pot…
Vino aici.
Ascultă-mă.
Să nu spui „nu pot”, Laurita.
Ești locomotiva care poate, da?
Cere de la părinți.
Vinde ceva.
- Sau du-te pe străzi și vinde-te. - Nu.
Dar îmi voi recupera banii.
- Mâine, la ora opt, la foișor. - Nu.
Nu cumva să pleci din oraș, scumpo!
Ar fi o greșeală.
Isuse!
Ce oraș de rahat!
Te face să te simți de parcă și tu ești un rahat.
Pa, scumpo! Ne vedem mâine.
Domnișoară!
Vă simțiți bine?
Vai, dragă…
Haide, zău așa!
Poftim!
Luați asta dacă aveți nevoie.
Mulțumesc.
Cu plăcere.
Tipul ăla era cămătar?
Nu, e traficant.
E vânzător.
- Vinde droguri. - Și nu aveți bani să-l plătiți?
Doamne!
Ascultați-mi sfatul și plecați cât de repede puteți.
Și cât mai departe posibil.
Plecați din oraș dacă e nevoie.
Nu știu…
Luați un tren fără să știți destinația.
- Dar plecați. Ascultați-mă. - Nu.
De ce? De ce trebuie să plec?
M-am lăsat de toate astea.
N-am mai luat nimic de trei luni.
M-am înscris la școala de arte.
- Vreți să vă arăt? - Desigur, draga mea.
Vin în parc în fiecare zi.
Îmi petrec tot timpul desenând.
Pentru că încerc să-mi refac viața.
Dar nu e suficient.
Nu vă rupeți desenele!
Sunt foarte frumoase. Nu faceți asta!
Ascultați-mi sfatul. Plecați repede și plecați departe.
Nu.
Nu poți scăpa de ei.
Sunt ca un lanț de magazine, cu filiale peste tot.
Are dreptate.
Trebuie să luăm alte măsuri.
Spuneți-mi, dră.
Aveți planuri vineri la prânz?
Nu știu.
Vineri voi fi internată. Sau poate moartă.
Nu, nu veți fi internată.
Aveți încredere în mine!
Nu veți muri.
Nu-i așa, draga mea?
Ora?
Opt fără zece.
Foarte bine.
Cum mă cheamă?
Iar începeți? De câte ori trebuie să spun asta?
Cum mă cheamă?
Donato.
Numele întreg.
Severino Donato.
Porecla?
Donato Răgușitu'.
E în regulă? Am trecut?
Comisar general Severino „Răgușitu'” Donato.
Bine, acum dv. Cum vă numiți?
Mă numesc „Futu-i”!
Cum vă numiți?
Robledo „Bâlbâială”.
Robledo „Bâlbâitu'”.
Cum să fie Robledo „Bâlbâială”? Vă bâlbâiți?
Dv. sunteți răgușit?
Să fim serioși.
Robledo „Bâlbâitu'”, domnule.
Nu-mi va cere povestea vieții înainte să mă împuște.
Ar putea apărea în conversație.
În astfel de situații, detaliile sunt totul.
„Bâlbâitu'” sună ca o mitralieră.
Bâlbâitu'.
Vă prezentați:
„Sergent-major Evaristo «Bâlbâitu'» Robledo.”
Nu, nu spun asta.
O să fac ce am spus că voi face și gata!
Ceea ce e deja prea mult.
Stau aici și fumez.
Fumez.
Nu m-am atins de țigări de 32 de ani.
V-am cunoscut, iar acum fumez. Incredibil!
O fac pentru fata aia, ca să nu se prostitueze,
dar nu stau niciun minut mai mult decât e necesar.
Sunteți o bombă cu ceas.
Să recapitulăm trecutul nostru, domnule.
Ce rău v-am făcut? Explicați-mi.
Golanul ăla n-a fost aici ieri și nu e nici azi.
Nu mai trebuie să-i plătim taxa. E corect?
Deocamdată.
Dar slujba dv.?
Mai sunteți concediat după discuția mea cu Menéndez Roberts?
Deocamdată nu.
Când vine tipul ăsta,
vă apropiați de el și ziceți: „Bună ziua.
Sunt sergentul-major Evaristo «Bâlbâitu'» Robledo.
Dl comisar general Donato vrea să vorbească cu dv.
I se spune «Răgușitu'».”
Îl aduceți aici și gata.
Munca dv. s-a terminat.
Apoi merg la plimbare.
Mă duc acasă și aflu de la știri ce s-a întâmplat.
Pur și simplu nu pricep.
Dacă dv. veți vorbi cu el, de ce aveți nevoie de mine?
- Nu înțeleg. - Detalii, Antonio.
Asta dă impresia că am oameni și o organizație.
Acum, Cardoso. Acum.
Mai bine plec.
Nu, e acolo. Du-te încolo.
Ce e?
Robledo, Evaristo. „Bâlbâitu'”. Mă bucur să vă cunosc.
Ascultați, șeful meu… comisar general Donato… acolo.
Vrea să vorbiți.
- Șeful dv.? - Da.
Fac parte din echipa lui. Vrea să vorbiți.
- Cine sunteți? - Omul lui.
Dar cine sunteți?
Robledo.
Evaristo. Bâlbâitu'.
Îmi păreți cunoscut. Nu ne cunoaștem?
Nu.
Nu, domnule. Nu mă cunoașteți.
Nu mă cunoașteți, pentru că eu… Știți? Eu…
Sunt un nimeni.
- Cum adică nimeni? - Nimeni.
Eu nu exist.
Ascultați. Vă rog să fiți atenți, pentru că…
El e cineva și vrea să vorbiți…
Nu pot, sunt ocupat.
- Comisarul… - Am spus că sunt ocupat!
N-am auzit.
Se pare că nu poate. Zice că e ocupat.
Ascultă, derbedeule!
Cu mine vorbiți?
Da, tu, Al Capone.
- Vino aici. - Ce vreți?
Vreau să nu strig. Vino aici.
Laurita Martínez. Cinci sute de mii.
Îți sună cunoscut numele? Suma asta îți sună cunoscută?
Ce?
Vino, puștiule!
Vino să vorbești cu tati.
Vă las să vorbiți.
Ce e cu Laura Martínez? Cine sunteți?
Sunt comisarul Donato.
- Dacă târfa aia crede că… - Târfa aia e fiica mea.
Stai jos.
- Bine. - Ia te uită!
Fata aia are un tată.
Nu sunt tatăl ei biologic. Sunt un altfel de tată.
Am mulți copii.
Sunt Donato „Răgușitu'”.
N-am auzit de dv.
La nivelul tău, desigur că nu.
Voi, tinerii, nu vă faceți temele.
Apoi ajungeți într-un șanț.
Lasă-mă să te educ.
Probabil lucrezi cu Secția 32.
Eu supraveghez toată zona de sud.
De la bulevardul Belgrano până la râul Riachuelo.
Îți imaginezi că nu am timp de detalii.
Le las în seama lui Gordillo.
Rogelio Gordillo.
„Două capete.”
Bâlbâitule!
Nu-l cunoaște pe „Două Capete”.
Nu te pune cu Bâlbâitu', bine?
Oferă tururi ghidate în locuri din care nu se întoarce nimeni.
- E clar? - Treceți la subiect.
Nu face asta. Mă enervează și nu e bine pentru tine.
Să vorbim despre problema ta.
Nu sunt mulțumit de fata aia, Laurita.
Faptul că a fost dependentă de cocaină îl consider drept eșec personal.
Recunosc.
Dar mi-a spus că ai lovit-o și nici asta nu mă face fericit.
Înțeleg că îți supraveghezi teritoriul,
dar asta e treaba noastră.
Nu te privește.
Ea face parte din familie și nu va mai deranja pe nimeni.
Înțelegi? Uită de ea.
N-ai cunoscut-o niciodată.
Uită de ea sau vei deveni o amintire.
Adică doi boșorogi îmi vor face ceva?
Sigur că nu.
Nu facem rău nimănui.
Nu mă lupt cu tine. Ai putea să mă omori dintr-o atingere.
Deși n-ar trebui să te pui cu Bâlbâitu'.
Glumești, omule? Termină cu prostiile astea!
Ce făceai ieri aici?
- Nu-mi amintesc. - Nu?
Umblai cu cadrul ăsta. Am ochi la ceafă.
- Te previn din politețe. - Spune-mi unde e fata.
Faci o mare greșeală.
Să vă ia dracu'! Nu-mi place când nu sunt respectat!
Mai întâi fata, iar acum doi bășinoși!
Scrie pe fruntea mea că sunt idiot?
- Nu știu, domnule, nu văd. - Ajunge!
Spune-mi cine ești și unde e fata.
- Sunt Donato „Răgușitu'”. - Nu-mi pasă! Unde e?
Nu-mi pasă!
Secția știe că sunt aici. Dacă nu ajung până la nouă, trimit ajutoare.
Încă mă crezi idiot? Spune-mi unde e fata și gata!
Nu sunt autorizat să spun nimic.
Ascultă, locuiesc pe străzi!
Nu mă respecți pe stradă, care e casa mea!
- Unde e? - Sunt comisarul Donato.
Să vedem cum ripostezi, dle comisar!
- Lasă-mă! - Unde sunt oamenii tăi? Nu-i văd.
Dați-i drumul!
Dați-i drumul, fir-ar să fie! Sau chem poliția!
Bârbâitu' vorbește!
E un polițist după colț. Mă duc să-l chem.
- Întoarce-te. - Mă duc după el.
Moșule!
Uau! Ce e asta?
Ce e asta? E un bătrân nebun cu un cuțit în mână.
Nici măcar nu mă vezi!
Văd o umbră albastră cu sânge în ea.
Vino mai aproape și te înțep! Jur că te prind, derbedeule!
Gata, Bâlbâitule! Plec!
Bătrânii ăștia mă calcă pe nervi. Unde naiba e fata aia?
Ai fugit, derbedeule!
Nu, Cardoso.
- Ai dat bir cu fugiții, idiotule! - Cardoso!
Aici e locul meu, înțelegi?
Mă numesc Antonio Cardoso, lașule!
Dacă te mai pui cu mine, îți tai boașele!
Îți iau boașele pentru salată, fir-ar să fie!
Nu, nenorocitule! Nu!
Cardoso!
Cardoso, veniți aici.
Stați aici, dacă vreți.
Eu…
Nicio vorbă, vă rog!
Voiam doar să vă spun
că mi-a fost dor de dv., Cardoso.
Ați spus-o.
Și vreau să-mi exprim bucuria că ați ieșit din spital.
Singurul lucru pe care-l regret
e că nu m-ați lăsat să vă vizitez.
Sigur că nu v-am lăsat.
Le-ați fi zis că sunteți medic și mi-ați fi amputat piciorul.
Am petrecut 12 zile frumoase fără dv.
Aveți dreptate. Nu vă învinovățesc.
Le-am spus:
„Chiar dacă spune că e reîncarnarea lui Favaloro, nu-l lăsați să intre.”
Nu vă învinovățesc.
- Și n-am mai inventat lucruri. - Sigur.
Vorbesc serios.
De la incidentul cu ticălosul ăla,
un episod în care ați acționat magnific.
Țara asta nu a mai văzut atâta curaj de la sergentul Cabral.
Din acea zi, sunt eu însumi.
În vinerea aceea, Clara a venit la prânz
și i-am spus adevărul.
Sărmana!
Avea lacrimi în ochi
și am decis să-i spun adevărul.
Recunosc că lipsa Lauritei din parc
m-a ajutat să iau decizia asta.
Dar aș fi putut inventa altă minciună și n-am vrut.
Gura mea e periculoasă.
Ea v-a transformat în Robledo „Bâlbâitu'” și era să fiți ucis.
Am inventat o familie israeliană și i-am frânt inima fiicei mele.
Mi-am închis gura.
Dacă vorbim despre gura dv.,
avocatul asociației a aflat că nu există DESTUL.
M-au dat afară și au aruncat cazanul.
Fără compensații.
Îmi pare nespus de rău.
Și i-ați promis Lauritei
că o veți ajuta cu mafiotul ăla.
Iar acum,
cine știe ce s-a ales de fata aia drăguță?
Și, dacă tot facem inventarul,
Rodrigo.
S-a întors, nu?
Acum cere 3.000 de pesos.
Deci ați pierdut la scor. Cinci–zero.
Vă asigur că rănile mele nu mai au nevoie de sare.
Și încă ceva. Nu sunt sergentul Cabral.
Cabral a fost făcut praf, dar eu nu.
Dimpotrivă, era să-l fac eu praf pe nemernicul ăla.
Dacă îl prind vreodată… Priviți!
Vedeți asta?
O bucată din golanul ăla.
E de la jacheta lui, dar totuși.
Era să iau o bucată din el înainte să mă prindă.
Știți ce am văzut?
Eram pe patul de spital și deasupra mea
plutea mutra terorizată a idiotului ăluia.
I s-au făcut ochii cât cepele când mi-am scos cuțitul.
A înțepenit.
Făcea pe el de frică. N-a înțeles nimic.
Cum să înțeleagă? Cum?
Doamne! Uite…
Deși am vederea slabă,
i-am văzut ochii larg deschiși
holbându-se la mine.
E clar că m-a văzut.
Vă asigur că m-a văzut.
M-a văzut.
Ascultați-mă, vă garantez că va trece mult timp
până să mai vrea să se pună cu mine.
Trebuie să înrămez asta.
Din păcate, acum trebuie să plec.
E cea mai bună veste de azi.
Mă așteaptă cei de la azil la prânz.
Clopoțelul sună la ora 12, iar, dacă întârzii, sunt certat.
Am ajuns iar la grădiniță.
Trebuie să mă grăbesc. Clara mă sună în fiecare zi.
Nu mai vin în parc în weekenduri.
Le petrec în La Horqueta.
La spital mi-au spus că ați fost externat.
De asta am venit aici, să văd dacă vă găsesc.
Vă datorez scuze și trebuie să vă spun adevărul.
Mă numesc León Schwartz.
Ăsta e numele meu adevărat.
Am fost activist în tinerețe. Ăsta e adevărul.
Dar apoi viața, familia și copiii
m-au obligat să pun mâncare pe masă.
Și în ultimii 41 de ani ai vieții mele active,
am fost ospătar la cafeneaua Imperio din Villa Crespo.
Asta e tot.
Ospătar.
M-am pensionat la 73 de ani.
Mi-ar fi plăcut să mai lucrez puțin,
dar vorbeam prea mult și îi deranjam pe unii clienți.
Așa că, acum sunt, la fel ca în toată viața,
un nimeni.
Pur și simplu, un nimeni.
Ăsta e adevărul.
La revedere, Antonio.
Vă doresc numai bine dv. și cuțitului dv.
Văleu!
Nu puteți renunța la minciuni.
V-am spus adevărul.
Ce adevăr, domnule?
Nu știți să spuneți adevărul.
Ascultați…
Pentru toate momentele petrecute împreună, îmi spuneți adevărul?
Vi l-am spus deja. Nu mai e nimic de spus.
Nu, domnule.
Dv., ospătar? Vă rog.
Trebuie să fi fost mult mai mult decât un ospătar.
Serios, ce ați fost?
Am fost ospătar, nimic mai mult.
Doar un ospătar.
Cu excepția unei scurte perioade
din industria cinematografică.
Ce? Ați jucat în filme?
Dv. le numiți filme,
noi îi spunem industria cinematografică.
Și ce ați muncit acolo?
N-aș numi asta muncă.
Am fost, pentru o scurtă perioadă, producător și regizor/scenarist.
Producător și regizor.
Și scenarist.
Poftim! Știam eu că mințiți!
E mare lucru!
- Se poate spune așa. - Da.
A fost o perioadă foarte grea.
Era apogeul anilor '70. Liste negre.
Cei mai talentați artiști au fost fie uciși, fie exilați.
Toți erau îngroziți.
Industria era complet paralizată.
Concurasem la Cannes
cu un documentar
despre mișcările de eliberare din America Latină.
Vai, Cannes!
Da, Cannes. Am auzit multe despre asta, da.
A fost un proiect de suflet.
De unde să fi bănuit că voi câștiga premiul Scoica de Aur?
Nu! Cum se numea filmul?
Venele sângerânde ale naturii.
- Mi se face pielea de găină. - Nu aveam bani, dar eram temerari.
- Înțelegeți? - Da.
Deodată, sună telefonul.
Era ora 02:00.
Nu! Cine era?
Industria cinematografică.
„Avem nevoie de soluții rapide, acțiuni decisive.”
Imaginați-vă contextul.
Da, desigur. Îmi imaginez.
Ce să fac?
Ce ați făcut?
E o poveste lungă.
O poveste lungă și complicată.
O să încerc să vă fac un rezumat.
STRĂINI ÎN PARC
DUPĂ PIESA NU SUNT RAPPAPORT, DE HERD GARDNER
Subtitrarea: Marcel Negrău