Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
DEN HÄR HISTORIEN KAN UTSPELA SIG ÅR 2030
ELLER 1984
ELLER ÅR 506 ELLER OCKSÅ 2000
KANSKE FÖR TIO ÅR SEN ELLER OM ETT PAR DAGAR
VEM VET…
KANSKE SKER DET HÄR NU
Vilken lättnad!
Vilket klokt drag av Moder Jord att göra nåt så banalt
som att eliminera avfall från våra kroppar till nånting så njutbart.
Det får mig nästan att tänka att myten om Gud kan vara sann.
Men…
Nå, var var vi?
Vad pratade vi om?
Jag skulle berätta nåt väldigt viktigt.
Vad pratade vi om?
Vi pratade inte.
Du pratade, jag pratade inte.
Och vad pratade jag om?
Jag vet inte. Jag lyssnade inte heller.
Du gjorde allt själv.
- Varför lyssnade du inte? - För att du är en lögnhals.
Jag har slutat lyssna på dig. Jag har inte lyssnat på två dagar.
Sluta låtsas läsa. Jag vet att du inte kan se nåt.
Det här är en stor park. Här finns alla sorters människor.
- Barn, hantverkare, försäljare… - Okej.
Varför går du inte och stör dem?
Jag tänker inte prata med dig mer.
Du kan lika gärna prata med trädet.
Det är en lyktstolpe.
Ja, du ljuger jämt.
Du pratar och pratar och det är bara lögner.
Jag kräver att du styrker din anklagelse, herrn.
Visst.
Till exempel,
är du eller är du inte
en före detta officer i Rwandas befrielsearmé?
Självklart inte.
Och ditt namn är inte Mobutu. Var ärlig.
Självfallet inte.
Så. Ser du? Du ljög.
Jag ljög inte.
Det kallas en hemlig identitet.
Vad? Vad betyder det?
I mitt jobb måste man ha en hemlig identitet.
Jag får inte säga mer än så.
Säger du att du är spion?
Jag säger bara att jag heter Mobutu,
medlem i Rwandas befrielsearmé.
Vilken skitidentitet de gav dig.
Tror du inte att jag sa det?
Jag sa det till dem.
Hur kan en 86-årig polsk man kallas Mobutu av Rwanda?
"Synd för dig. Du fick Mobutu.
Vad göra? Det är så det är."
Men det är så jag försörjer mig.
Och jag ber dig att inte ställa fler frågor.
Men det är rätt konstigt, eller hur?
Varför valde de en gamling för det jobbet?
Undrar du det? Det gör jag också.
För ett år sen
stod jag i kö till banken.
Sen kom en kille fram
och frågar mig rakt på sak om jag vill bli hemlig agent.
Lägg av!
Men det är inte helt galet. De tänker:
"Han är en gamling. Ingen lägger märke till honom.
Han kan röra sig som ett spöke och hämta in information."
Det är sant.
Men de gjorde ett skitjobb med min hemliga identitet.
- Tja… - Och snälla…
Sluta ställa frågor.
Jag menar det. Jag får inte säga nåt.
De gav mig även ett kodnamn.
Abel.
- Abel? - Abel Goldfarb.
- Och vad är ditt riktiga namn? - Samuel Goldfarb.
- De gav dig samma efternamn. - Jag vet. De är idioter.
Men vad göra? Man måste försörja sig.
Ja, det är vad jag brukar säga.
Säg mig en sak…
Fick du nånsin fram nån information åt dem?
Jag sitter här hela dagarna med en snubbe
som tror att en lyktstolpe är ett träd.
Vilken information kan jag få fram? Skojar du? Jag får inte fram nånting.
Jag måste fråga om deras sjukförsäkring för spioner.
För de sa till mig…
- För helvete! - Vad?
Vad fan! Du lurade mig igen.
Jag svor att jag inte skulle gå på det, men du gjorde det igen.
"Jag heter Abel Goldfarb."
"Sjukförsäkring för spioner."
Tänk att du gjorde det igen.
Säg inte att den inte var bra.
Det var en bra historia.
- Lång, komplicerad, övertygande. - Inte bra alls!
Samtalet är över.
Du lurar mig inte längre.
Försvinn. Det är min plats. Jag var här först.
- Din plats? - Ja.
Hur kan den vara din? Visa mig lagfarten.
Få se om den är din.
Vill du se lagfarten? Se, här har du den?
- Kan du spå i händer? - Snälla.
Läs i de här händerna. De har burit Golden Gloves.
Jag hittade stället för tre år sen.
En avkopplande, lugn plats.
Men för en vecka sen kom du och du gör mig galen. Nog.
Gå. Jag räknar till tre, sen slår jag dig.
Det här förtjänar en kort diskussion.
Klockan ringer!
- Herrn… - Boxarna går in i ringen!
Hur ska du slå mig om du inte ens kan se mig?
Det här beteendet är pinsamt.
Ditt ansikte blir pinsamt när jag är klar!
Med all respekt,
din personlighet är deprimerande, och du har en hemsk attityd.
Här kommer mästaren!
Herrn, ligg still! Rör dig inte!
Rör dig inte. Du kan ha brutit något.
- Jag har aldrig ramlat förr. - Oroa dig inte för det.
Jag ramlar varje morgon.
Jag vaknar, dricker kaffe och ramlar.
Det är ju livets cirkel, visst?
När man är två år, ställer man sig upp och börjar gå.
Och sen, på ett ögonblick, blir man 86 och faller igen.
Kan du lyfta huvudet? Visa mig.
Så där, ja. Det är ett bra tecken. Bra.
Nu ska vi kolla bäckenet.
Okej, få se. Vi kollar här.
Om du gillar den här massagen, ska du veta att jag är singel.
Bort med handen!
Oroa dig inte.
Om du bröt nåt, är det okej.
Min höft är som en porslinskopp. Förra året bröt jag höften två gånger.
Jag var även död ett tag. Sex minuter.
- Det var inte så länge. - Jag fick en bypass och pang!
De fick kickstarta mig med kablar som om jag vore en bil.
Kan du röra armarna? Kan du prova?
Utmärkt!
Du är okej.
Ligg där i fem minuter och bara vila lite.
Det bästa för att slappna av är ett skämt.
Verdaguer, han var bäst. Minns du honom?
Var det skitsnack igen?
- Vad? - Vad menar du?
Det där med att vara död.
- Det kan inte vara sant. - Jo.
- Det var absolut sanning. - Absolut sanning? Snälla.
Här, jag hjälper dig.
Nej, jag klarar mig själv!
Okej. Kom igen.
Så där. Tur att du klarar dig.
- Vart ska du? - Bort från dig.
Jag är trött på alla dina lögner.
Det är inga lögner.
Det är…
…modifieringar.
Ibland passar inte sanningen mig. Den är för snäv.
Så jag stoppar in den här och tar ut den där.
Tills den passar som handen i handsken.
Sanningen? Snälla.
Sanningen är en trippelbypass förra året.
En pension som jag får ut den sjunde varje månad
och som är slut den åttonde, det är sanningen.
Att gå till bageriet för att köpa dagsgammalt bröd,
det är sanningen.
Jag säger att det är till duvorna.
Jag är de där duvorna.
Jag var död i sex minuter. Det är sanningen.
Och sen dess har jag en ny policy.
Modifieringar.
I morse berättade jag för grönsakshandlaren
att jag är den sista comechingón.
Han lyssnar.
Sen börjar jag minnas hur det var förr i världen i La Pampa.
Malones.
Min farfar som slåss mot general Roca.
Jag älskar det!
Om jag var en person i 86 år,
varför kan jag inte vara 100 olika nästkommande fem?
En fråga.
Bageriet… När ska jag komma dit för att…
Glöm bageriet.
- Du missade poängen. - Nej, jag fattar.
Den enda poängen här är att du är fullkomligt galen.
Du har inte en skruv lös, du har alla skruvar lösa.
Vilken tur för mig!
- En expert på mental hälsa. - Ja, sir.
Jag borde presentera dig för min dotter Clarita.
Hon är också expert.
Hon vill sätta mig på dårhus.
- Titta vad hon skrev. - Vad? Låt höra.
"Han har inget grepp om verkligheten."
- Hon menar mig. - Ja.
"Han behöver övervakas."
Hon skrev det här brevet till min terapeut, dr Engels.
Problemet är att jag inte har nån terapeut,
och jag är dr Engels.
Jag gav henne adressen till bageriet och hon tror att det är ett sjukhus.
Och det är hon som vill låsa in mig.
Du anklagar mig för att vara galen,
men du, då?
Hur länge har du kvar att leva?
Fem minuter? Fem månader? Fem år?
Är det så här du vill spendera det? Med att sitta och stirra?
Och få lite spänning då och då när du ramlar ner på marken?
Nej, herrn.
Man måste förändra. Man måste få saker att hända!
Vänta…
Försöker du säga hur jag ska leva?
- Va? - Jag har ett jobb.
Din panschis!
Jag är ännu del av arbetskraften.
Nej, du pratar med Antonio Cardoso,
biträdande vaktmästare med ansvar för San Juan 158.
I juli har jag varit där i 52 år.
Det enda som har funnits där längre än jag är en panna.
En panna som väger 853 kilo.
Vem är den enda som vet hur den funkar?
Endast jag.
Förändra, säger du.
Herregud. Lyssna.
Jag förändrar inget.
Jag borde ha gått i pension för 20 år sen, men icke.
Jag jobbar fortfarande.
Jo, det är sant…
Jag har inte fått löneökning på två år, men jag får otroligt generösa dricks.
Ja, och nu…
Jag jobbar natt och ingen ser mig.
Jag har sett många portvakter komma och gå på dagskiftet.
Och jag såg alla få sparken.
Men inte jag, jag är kvar.
Jag är den vise, gamle, osynlige mannen.
Nej, du är en död man, ett spöke.
Två år utan löneförhöjning.
- Hur kan du låta dem råna dig så där? - Nej, sir. Ingen rånar mig.
Varken på mitt jobb eller nån annanstans. Jag är skyddad, så du vet.
Så är det.
Har du sett pojken som hämtar mig varje eftermiddag?
- Vem? - Han heter Rodrigo. Det spelar ingen roll.
Jag ger honom 1 000 pesos varje dag
och han följer mig hem.
Så ingen rånar mig. Han skyddar mig.
Från vem?
Främst från honom själv.
Men också från fara på gatorna.
Du är det första fega spöket jag har träffat.
Ska du säga, Mobutu. Kom igen!
Tänk att jag måste höra det här.
Folk ser mig fortfarande.
- Jag får dem att se mig. - Snälla.
När de tog mig till sjukhuset,
hade de inte ens fått in mig i ambulansen
innan sex grannar i min byggnad ringde styrelsen
för att fråga om min lägenhet var ledig för uthyrning.
Men jag kom tillbaka.
Vet du vad jag gör nu?
Varje dag, klockan fem på morgonen,
ringer jag på deras dörrklockor, alla sex
och skriker: "Upp, era gamar!
Lägenhet 4B är varken ledig för uthyrning eller försäljning!"
Jag sjunger Internationalen och skriker förbannelser åt dem.
Vilken galen gubbe.
- Vem? - Du! Som tror att de ser dig.
- De ser dig inte. - Inte?
De kanske hör dig, men de ser dig inte.
Vi är båda spöken.
Ingen vill se ditt skrynkliga gamla ansikte.
Inte mitt heller.
Men jag hjälper till.
Du är en förrädare mot ditt folk.
Det är folk som du som ger ålderdom dåligt rykte.
Lyssna.
- Jag ska säga dig en sak och… - Cardoso!
- Ja? - Cardoso!
- Ja! - Cardoso!
- Antonio Cardoso är jag. Vem frågar? - Menéndez Roberts.
Gonzalo Menéndez Roberts, 12H. Hallå där!
Ja, herr Menéndez Roberts.
- Jag har letat efter dig i flera dagar. - Tja, jag har inte…
Raúl sa att du var här.
Den jäveln.
Jag är alltid här, ja.
Kan du stanna? Jag springer några varv, sen pratar vi.
Ja, självklart. Visst.
- Försvinn inte! - Nej, varför skulle jag det?
Jag hade tänkt ringa dig, för jag…
Helvete, han hittade mig.
Vem är det?
Jag har undvikit honom och nu hittade han mig. Fan också.
- Vem är det? - Herr Menéndez Roberts från 12H.
Ordföranden i bostadsrättsföreningen.
Han är en av de nya som kom när de byggde studiolägenheterna.
Studiolägenheterna?
De river några väggar och kallar det en studiolägenhet.
Du hänger inte med i utvecklingen.
Nu är huset fullt av de där killarna och…
De vill omorganisera gud vet vad och han vill träffa mig ensam.
Okej, nu förstår jag allt.
Nej, vet du vad det är?
Ryktet började spridas i huset att min syn är lite dålig.
Bara lite dålig?
Andrea Bocelli har bättre syn än du.
Jag har memorerat byggnaden.
Det blir 52 år i juli.
Men förra veckan gick jag rakt in i hissdörren.
Sen såg fru Carracedo från 2A mig
och jag blev distraherad.
Dörren var… Saken är den att jag gick rakt in i den.
Och sen ser jag den där kvinnan stå där och titta på mig.
Så jag försökte rädda ansiktet
och fick den smarta idén att gå rakt in i den igen.
Som om jag hade gjort det med flit.
Som om det var min storslagna plan
att slå huvudet mot hissdörren.
Det värsta var
att medan jag gjorde det, insåg jag att det var dumt.
Men jag kunde inte sluta.
Jag fortsatte att banka huvudet i dörren som en idiot.
Så sa jag till henne:
"Jag fixar dörren, fru Carracedo. Den öppnar sig själv. Det är farligt."
Hon flydde i skräck.
Det går inte ens två dagar
innan Menéndez Roberts nu vill prata med mig på tu man hand.
Det var likadant när jag boxades.
Jag ligger mot repen
och jag blir nervös.
Jag blir nervös för…
Du har gråstarr på båda ögonen.
- Ja. - Ja.
Har du opererat dem?
Nej, inte än.
Och dessutom, för fyra-fem år sen försvann konturerna.
De sa att mitt perifera synfält var borta. Bara så där, i en handvändning.
Farväl, perifera synfält.
Jag går som om jag tittar genom ett sugrör.
Så, en morgon, vaknar jag med en fläck i mitten.
Åh! Den där fläcken!
Ja, som månen.
Som månen, ja.
Sen börjar den växa.
Mitt i sugröret.
Ja, så man har inget perifert synfält.
Månen är mitt i sugröret,
och det är en ring mellan de två där folk går in och ut.
Vad ska man göra?
Ser du i färg eller svartvitt?
Blått.
Eller, det är som blå skuggor.
Problemet är att jag fortfarande drömmer i färg. Ja.
Där ser jag allt skarpt och tydligt som när jag var ung.
Sen vaknar jag,
och då är det verkligheten som liknar en dröm.
Ja, så är det.
Exakt samma sak händer mig också.
Cardoso, vi är sammankopplade.
För vi båda har visioner.
Varför behöver vi syn om vi har visioner?
Ja, ja.
Oavsett hur låg och feg du är,
så finns där en koppling.
Vårt möte med Menéndez Roberts kommer att gå väldigt bra.
Säkerligen.
Vad menar du med vårt möte?
Jag har bestämt mig för att sköta det här med Menéndez Roberts.
Oroa dig inte för nånting.
Exploatörerna, markägarna, de kapitalistiska svinen,
de är min favoriträtt.
Jag kan äta dem till lunch.
- Ja. - Nej.
Jag bad inte om nåt, så…
Tacka mig inte, Cardoso.
Tacka Marx, Lenin, Gorkij, Olgin.
Ta inte med främlingar till min park. Den är redan överfull.
Jag tar inte med folk, jag tar med idéer.
Människor blir gamla,
men idéer är unga, friska och vackra.
Idéer är bättre än personerna som kom på dem.
Och kampen kan inte stoppas, liksom stjärnornas kretslopp.
Och vi krossar den där Menéndez Roberts innan middagen.
Låt grisen komma an bara!
Din jävel!
Var är han?
- Är du klar med ditt nonsens? - Va?
Jag ska berätta hur vi gör.
Du ska hålla tyst.
I annat fall
ger jag Rodrigo 10 000 pesos för att spöa dig.
Fattar du?
- Jag vet redan vad jag måste säga. - Vad?
Jag måste stanna till jul.
För dricksen, du vet?
- Bara till jul. Efter det… - Jul?
Nej, du kan inte kompromissa.
Han har ingen rätt att sparka dig
förrän du har uppnått rätt ålder, herrn.
Men jag är redan 85.
Och när jag är klar med honom, ska jag ta den där skurken Rodrigo.
Tillsammans ska vi lära honom en läxa.
Varför?
Varför, Herre?
Jag ber om din hjälp,
och du skickar mig en gammal man som är blind, döv, vänstervriden och dum.
- Varför gör du så här mot mig? - Vem är denna Herre du pratar med?
Du blir jobbigare än jag trodde.
Fan, här kommer han!
Säg inte ett ord. Jag har inte gjort dig nåt…
Håll käften, Cardoso.
Jag tror inte att det är han.
Nej, definitivt inte.
Det är en tjej. En söt flicka.
Hur vet du det?
På grund av lystern.
När jag fortfarande kunde se,
hade alla söta tjejer en lyster runt sig.
Nu ser jag bara lystern.
Ja, definitivt en väldigt söt flicka.
Kanske. Det är möjligt.
Men han kommer ändå när som helst nu.
Så gör mig en tjänst. Försvinn.
Gå. Nej, vet du vad?
Gå till grönsakshandlaren
och säg att du är comancher-indian, berätta alla dina historier.
Okej. Ordna saken med Menéndez Roberts.
- Jag tillåter det. - Tack så mycket.
Men först måste du lugna dig.
Om du går, lugnar jag mig. Det sker nästan omedelbart.
I ditt nuvarande tillstånd, kör markägaren över dig med sin traktor.
Förstår du? Kom igen.
Vi sätter oss på gräset en liten stund.
- På gräset? - Ja.
- Tror du att jag är en luffare? - Nej, lugna dig.
Varsågod. Sätt dig. Bra.
Okej, här är vi. Så där. Bra.
Bra.
Så där, ja.
- Sakerna du får mig att göra. - Titta.
Det här kommer att lugna dig.
Det är en joint.
En joint för att slappna av.
Jag fick den från en läkarvän
för att lindra mitt glaukom.
Han skriver ut det via socialförsäkringen och alla är nöjda.
Den vidgar kapillärerna, sänker blodtrycket.
Vad är det där?
Det här? Det här är nyckeln till lycka.
Det här får dig att skratta åt nyheterna.
Och även dina barn kommer att verka som goda människor.
Så du är även knarkare?
Jag vet inte vad jag har gjort dig, men jag ber om din förlåtelse, Herre.
Tusen gånger om. Jäklar.
En puff på den här och Menéndez Roberts blir en enkel nöt.
Ta bort den där skiten. Det är gift, din onde gamle man.
Jag tror att han kommer.
Ja.
Titta. Prova, prova.
Du måste hålla inne röken så länge som möjligt.
Det förhöjer effekten.
Det här är skit.
Ge det en chans till.
Det är en förvärvad smak.
- Tror du? - Javisst.
Njut. Försäkringskassan bjuder.
Den där tjejen
gick precis från "söt tjej" till femme fatale.
Hon börjar förvandlas till Ana Grimberg.
Ana Grimberg var sömmerska.
Hon sydde fast etiketter och fjädrar på hattarna för Schiffman i Chacarita.
- Nej. - Få se.
Nej, det är inte hon.
Det är Normita Rivera.
Anita var blyg.
Hon satt på sin veranda hela eftermiddagarna.
Hon hade ett vackert ansikte,
som om det var målat av en konstnär.
Normita var min tredje fru.
- Den bästa jag nånsin haft. - Jaså?
Normita gav mig min första son, Juan Carlos.
Juan Carlos gav mig mitt första barnbarn.
Mario.
Och Mario gav mig mina första löständer.
Jag gick förbi verandan en miljon gånger.
Jag kunde inte ens säga hej till henne.
Hennes fingrar hade konstig form från all sömnad.
Hon satt på en liten pall och hon gömde sina händer så här,
för hon var generad, stackaren.
Alla mina åtta barnbarn är högutbildade.
Mario är tandläkare.
Se, vilket leende.
Jag satte in mina löständer, log brett
och adjö, Normita.
Hon jobbade
så att hennes make kunde läsa juridik och bli någon.
När killen tar examen, inser han att han är en advokat
gift med en liten judisk flicka som talar jiddisch och syr fast fjädrar.
Och han lämnar henne för en mager flicka som han träffat på universitetet.
Fyra månader senare
stoppar Ana in huvudet i ugnen.
Som Normita grät när jag gick.
Och jag gick därifrån leende med mina nya tänder.
Hon var runt 60 år gammal,
men varje gång jag tänker på henne är minnet lika färskt som första gången.
En månad innan hon begick självmord,
träffade jag henne på biblioteket i Villa Crespo.
Jag minns att jag läste Macbeth.
Jag tittade upp och såg Ana.
Hon ser inte mig,
för hon hade huvudet begravt i en språkbok.
Hon lärde sig spanska, stackaren.
Hon tittar upp, känner igen mig och ler.
Och mitt hjärta sprack nästan.
Jag fick inte fram ett enda ord.
Jag blev paralyserad.
Sen gömmer hon sina små händer under bordet
och återgår till sin bok.
En stund senare går hon.
Jag pratade aldrig med henne.
Fan ta mina tänder och mitt sätt att vara.
Jag pratade aldrig med henne.
Vad har de haft i den här?
Skulle inte skiten få mig att skratta?
Nej, sluta. Sluta.
Jag hatar nostalgi.
Det är den värsta sjukdomen.
Nostalgi dödar fler gamla människor än hjärtattacker gör.
När älskade du senast?
Mer nostalgi.
Jösses.
Senast jag älskade
var den tionde juli 19…
2009.
Var din fru vid liv?
Enligt henne…
Kom igen.
Nej, jag vet vad du menade.
Men med Esther kunde man aldrig vara säker.
Hon var en bra kvinna, en utmärkt kvinna.
Det var inte hennes fel
att jag för evigt skulle älska Ana Grimberg.
Det är värt att nämna, för…
För senaste gången för mig, då var jag otrogen.
För helskotta!
Jag var otrogen mot dem alla.
Med Margarita var jag 76 år gammal
och hade fortfarande affärer.
Cardoso, du överraskar mig. Äntligen ett tecken på mod.
Nej, det var inte mod. Det var en förbannelse.
Jag brukade intala mig själv: "Nej, Antonio, gör det inte. Låt bli."
Sen gjorde jag det ändå, för helvete.
Nej, det är bra.
Du vågade. Du ville det och du gjorde det.
Jag ville, men jag vågade inte.
Jag avundas dig.
Du har alltid varit det jag nyligen har blivit.
En snuskig gammal gubbe.
Nej, en romantiker.
En man med hopp.
Lita på mig. Kom ihåg att jag var död och jag kan såna här saker.
Det viktiga är inte sex,
det är romantik, äventyr.
Allt sitter i huvudet.
Kroppen är bara en fripassagerare som är med på åkturen.
Fattar du, Cardoso?
För just nu måste jag erkänna
att jag är kär i henne.
Titta på henne.
Ärligt talat, är jag också det.
Jag hoppas bara att Roberto inte blir svartsjuk.
Vem är Roberto?
Min partner.
Va? Du skojar. Du drev med mig.
- Jag gick på det. - Det gjorde du.
- Säg inte att du inte gick på det. - Jag föll som en idiot.
- Jag föll så illa. - Säg inte att du inte gick på det.
- Jag föll som en idiot! - Vi ställer oss upp.
- Så där. Precis. - Den var bra.
Upp, upp.
Vänta. Stå rakt. Så där.
- Precis. - Fan.
- Vad är det? - Jag sket på mig.
Nej!
Nu var det du som gick på det!
- Gjorde du så mot mig? - Där fick du.
Skulle du vara ensam om att kunna dra skämt?
- Det är okej - Vänta.
Lyssna. Se vad jag kom på.
Om jag är sån här
Vad gör jag åt det?
Jag föddes snygg
Och ivriga att älska
Hjälp mig. Tillsammans.
- Kom hit. - Okej.
Hjälp mig.
Om jag är så här
Vad gör jag åt det?
Med kvinnor kan jag inte hålla igen
Vad fint.
Tack så mycket.
Flickan är nog betagen av oss nu.
Ja, två hunkar som vi… Vad förväntar du dig?
Du har inte en till joint som den du gav mig?
Nej, nej. Nu gör vi en komedi-sketch.
Sen har vi henne fast på kroken.
Vi gör sketchen senare, men först ska jag sjunga en tango.
"Si soy asi" av Botta, Lomuto och Perroti.
Om jag är så här
Nej, du har redan sjungit den.
- Det är en bra låt. - Ett vackert framförande.
Men nu ska vi göra en komedi-sketch.
Vad jag än säger till dig,
svarar du: "Jag är inte Rappaport."
Är du med?
Tänk dig att vi precis har träffats.
"Jag är inte Rappaport."
Nej, inte än. Inte än.
Nu börjar jag. Hej, Rappaport!
Nu.
Jag är inte Rappaport.
Rappaport, vad har hänt med dig?
Förr var du lång och tjock. Nu är du kort och smal.
Jag är inte Rappaport.
Förr var du en ung kille med skägg.
Nu är du gammal och hårlös.
Jag är inte Rappaport.
Du brukade klä dig i de finaste kläderna. Nu har du smutsiga, gamla kläder.
Jag är inte Rappaport.
Och dessutom har du bytt namn!
Jag…
Självklart! "Du har bytt namn."
Den var bra. "Du har bytt namn."
Cardoso!
- Cardoso, jag kommer strax. - Fan, nu kommer han.
Jag måste skärpa till mig. Följ med mig.
Oroa dig inte. Vi tar hand om honom.
Nej, det finns inget "vi".
Du står bara där
och säger inte ett ord.
Lova att du ropar om du behöver mig.
Ja, jag svär på allt som är heligt.
Jag är sugen på att delta.
För guds skull. Hör på, gör mig en tjänst.
- Sätt dig här. - Ja.
- Kom ihåg Rodrigo, okej? - Ja.
- Och titta åt andra hållet om du vill. - Okej.
Cardoso!
Hur mår du?
Det knallar och går.
Vi har inte träffats formellt. Gonzalo Menéndez Roberts.
- Antonio Cardoso. Angenämt. - Hej.
Ursäkta brådskan.
Om jag inte joggar i 90 minuter nu hinner jag inte sen.
Att vara odödlig tar för mycket tid.
Parken är ju jättefin.
Inte för mycket folk, inte många stånd.
Jag kan undervisa här.
Jag undervisar kommunikation på universitetet.
Kommunikation?
Ja. Alla sorters.
Offentlig, interpersonell och intrapersonell.
- Alla typer av… - Snack.
- Nåt sånt, ja. - Nåt sånt.
Jag köper det.
Tja…
Du måste ha märkt att vi har pratat en hel del, eller hur?
Ja.
Du kommer inte tro det,
men jag fick nyligen veta att du jobbar i huset.
Jag är nere i pannrummet.
- Jag stör ingen. - Visst.
- Det är toppen. Utmärkt. - Ja.
Det jag menar är… Kom hit. Jag har inte gjort nåt åt din situation
för jag visste inte att du fanns.
- Jag är mest i pannrummet. - Ja.
- Jag stör ingen. - Ja.
- Ja.
Fortsätt. Sluta inte. Det gick bra för dig.
Nej, jag…
Som du vet, bytte vi förvaltningsbolag.
- Ja. - Som ordförande i föreningen…
Jag menar, vi alla, hela byggnaden,
följer den nya förvaltarens råd.
- Och de rådde dig att sparka ut mig. - Nej, nej!
Nej…
- Jag skulle inte säga så. - Hur skulle du säga det?
Rådet de gav oss
var att det inte längre lönar sig för oss att ha dig kvar.
Jag skulle ändå kalla det att bli utsparkad.
Nej…
Vi kan tvinga dig att gå i pension på grund av din ålder,
men människorna i byggnaden gillar dig.
Så de röstade för att ge dig två månaders avgångsvederlag.
Vilket inte är illa.
Om två månader kanske du inte ens minns oss,
Cardoso.
Nå?
Jag är en idiot.
Förlåt. Jag är en idiot. Jag ber om ursäkt.
Jag hatar att spela den här rollen, Antonio.
Men du är rätt bra på det.
Antonio.
Det är bäst för alla.
Ingen kommer att kräva saker av dig, ingen kommer att klaga på dig längre.
Du slipper göra ett jobb som ärligt talat inte är för nån i din ålder.
Vi är inte en förening av skurkar eller hjärtlösa människor.
Den enda skurken här
är tiden.
Tiden är den verkliga fienden.
Se på mig.
Jag springer som ett barn. Vem lurar jag?
- Vet du vad grejen är? - Vad?
- Ni behöver mig. - Jaha?
- Vintern är på väg. - Ja.
Pannan installerades 1968.
Jaså? 1968?
Jag kan försäkra dig att det inte finns nån på jorden
som kan den gamla tjejens trix lika bra som jag.
Jag lovar. Det gör jag.
Ja, javisst.
- Snälla, ge mig till jul. - Va?
Det är allt jag begär.
Bara till jul.
Det är för dricksen.
Det är fina pengar och jag… Tja…
Vad säger du?
Ge mig till jul
och jag lär upp nån ny åt er.
Saken är den att vi ska byta ut pannan också.
Ja.
Vi tar in en datoriserad en
som är fantastisk.
Den är automatiserad, intelligent.
Man kör den med en app.
På telefonen.
Via internet, på en dator.
Det är magiskt.
Man behöver inte göra nåt. Den sköter sig själv.
Det kommer en grupp ingenjörer som ska göra en radikal förändring.
Rören, elsystemet, entrén. Alltihop.
Jag förstår. Då kommer ni verkligen behöva mig.
Jag har 40 år av reparationer här inne.
- Ja. - Nej, lyssna.
Jag vet vad som finns bakom varenda bit av murbruk
i den byggnaden. Det kan jag lova.
Allvarligt. Du kan vara lugn för det.
Vänta!
Okej, jag fattar.
- Gör du? - Oroa dig inte.
Källarrummet.
Om jag får vara där som jag har varit,
jobbar jag gratis som vaktmästare.
Jag tar inte ett öre av er. Jag lyfter den bördan från era axlar.
Saken är den att vi ska ta källarrummet
och göra om det till en vinterträdgård.
Det är som… Det är en total förändring.
Förstår du?
Glöm det.
Okej. Jag drar tillbaka mitt erbjudande.
- Glöm det. - Cardoso, lyssna.
Nej, jag har inget att lyssna på.
Hade jag vetat att jag bodde i en vinterträdgård
kunde jag ha hyrt ut den.
Cardoso, jag känner folk på socialdepartementet.
Jag kan ordna ett rum på ett hem, på ett hotell i stan.
Nej, tack. Jag söker en vinterträdgård.
- Cardoso, vet du vad problemet är? - Ja, jag vet.
Problemet är att du är skurken i filmen,
men du vill bli sedd som hjälten.
Du har rätt. Ja. Du har rätt, jag…
Jag är en idiot.
Jag har skött det här fel. Förlåt…
- Det krossar mitt hjärta. Förlåt. - Oroa dig inte.
Om två månader, minns du inte det här.
Vet du vad vi gör?
Nej, vad jag ska göra.
Jag ger dig fyra månaders avgångsvederlag. Vad sägs?
Om de andra protesterar, synd för dem. Jag fixar det åt dig.
- Vad säger du? - Fyra månader är bättre än två, eller hur?
Utmärkt!
Eller, nej. Vänta.
Är vi överens?
Cardoso?
Oacceptabelt!
Vi tycker att ditt förslag är skamligt.
Lyssna, Menéndez Roberts.
Jag frågar dig av ärlig nyfikenhet:
Hur hamnade du i den här situationen?
Jag ingrep inte tidigare
för jag kunde inte motstå att se dig begrava dig själv.
Det var otroligt. Som taget ur en skräckfilm.
Bit för bit, gräver en man sin egen grav.
Jag blev chockad.
- Ivan Rifkin. Angenämt. - Hur mår du?
Jag är från advokatbyrån Weissman, Rifkin och Rocatagliatta.
Vår firma representerar herr Cardoso.
Vi representerar portvakternas och vaktmästarnas förbund.
Vi heter NOG.
Nätverket mot otillbörligt gissel.
NOG.
Känner du till det?
Nej, jag har aldrig hört talas om det.
Vänj dig, för från och med nu kommer du att höra det ofta.
Försvinn!
Herr Cardoso ber oss gå.
Men det är inte så lätt, för vi agerar oberoende.
Jag får fyra månaders avgångsvederlag. Vi kom överens.
Ja, jag hörde. Vilket roligt skämt.
Herr Rifkin.
Jag lyssnar.
Jag vet inte om jag förstår vad som händer.
Alla har svårt med det i början.
- Jag ska utbilda dig. - Okej.
Situationen är enkel, men jag ska förenkla den ännu mer.
Vi godtar inte fyra månaders avgångsvederlag eller fem eller sex.
Det vi godtar
är att herr Cardoso anlitas som konsult
under hela ombyggnadsperioden,
vilket, för att göra en blind gissning, kommer att ta cirka två år.
Nej, arkitekten sa sex månader.
Okej, då säger vi tre år.
När vi kommer dit, återupptar vi förhandlingarna.
Jag har ingen aning om vem han är.
Det är sant.
Herr Cardoso är mer bekant med Weissman och Rocatagliatta,
de mer lättsamma delägarna på firman.
Men i det här fallet tyckte alla att det var bättre att skicka "Boan".
Ett kärleksfullt smeknamn de gett mig på kontoret.
- Herr Rifkin. - Jag lyssnar.
Jag har aldrig hört talas om er organisation.
- NOG? - Ja.
Byggnaden har enorm frontespis.
Inget jag sett,
men jag har träffat en advokat från portvakternas fack.
Vet han att du vill sparka herr Cardoso?
Inte än.
Och vet du att du måste hitta fyra ägare
som vittnar mot honom?
Hitta dem, Menéndez Roberts.
Fyra människor som är villiga att ta offentligt ansvar
för att ha slängt ut en gammal man från sitt hem och arbete sen 52 år.
Nån som utnämndes till Årets vaktmästare
av di Tella Institute 1978.
En aktivist som har kämpat för mänskliga rättigheter hela sitt liv.
En arbetare som med sin svett uppfostrat tre barn och åtta barnbarn.
Vänta… Lyssna.
Nej, Cardoso.
Nog med falsk blygsamhet.
Du är en hjälte och folk måste få veta det.
Men jag måste varna dig,
för den som varnar är pålitlig,
och jag har principer även med dem utan.
Under rättegången, som nog dessvärre blir väldigt lång,
kommer du inte att kunna renovera byggnaden.
Glöm dina vinterträdgårdar, ditt multifunktionella rum, din terrass…
Ditt fastighetsvärde kommer att sjunka och det återhämtar sig aldrig igen.
Tiden, min vän, blir din fiende nu.
Därför uppmanar jag dig att överväga advokatkostnaderna,
oavsett vinst eller förlust,
och jämföra tiden, kostnaden och det sociala föraktet du ådrar dig
med den löjligt lilla summan som krävs för att behålla herr Cardoso.
Jag säger det för din skull. Vad bryr jag mig?
Okej.
- Herr Rifkin. - Jag lyssnar.
Jag kände till rätten till förlikning.
Men jag visste inte att Antonio ville utsätta sig…
Klart han vill. Du anar inte hur mycket.
Och NOG också. Det här blir ett prejudikat.
- Va? - Det blir perfekt för dem.
- Prejudikat? Vad har det med mig att göra? - Va?
Du har trampat på varenda mänsklig rättighet.
Hög ålder, handikapp, rassegregation.
Vadå rassegregation?
Han stammar från comechingones.
Titta på de där dragen.
Han är av urbefolkningen, förstår du?
Hördu, Cardoso går rakt in i väggar. Han är lätt 80 år gammal.
Vad är lätt med att vara 80 år? Ser du? Du är okunnig.
Ni kan inte hålla mig ansvarig.
Vi pratar imorgon, när vi demonstrerar vid…
Var var det? UCA?
De älskar demonstrationer.
Namnet Menéndez Roberts kommer att bli ett verb.
"Att Menéndez-Roberts:
Att förfölja äldre, handikappade, inhemska och blinda."
Snälla, lyssna på mig.
Jag lyssnar.
Det här har gått överstyr.
Ni kan inte hålla mig ansvarig. Jag representerar en förening.
Men du gick med på att vara deras ansikte.
För att du är en av dem.
Du betalar förmögenheter för att köpa gamla saker.
Gamla möbler, gamla bilar, gamla målningar.
Allt gammalt, utom gamla människor.
För de kan inte användas som dekoration.
De pratar för mycket.
Även om de är tysta, säger de för mycket.
De ser ut som framtiden och det skrämmer dig.
Inser du inte, herr Universitet,
att även du blir gammal?
Problemet är inte att livet är kort.
Problemet är att det är väldigt långt.
Och om du är rädd nu och tillbringar all din tid med att jogga,
tänk dig hur det kommer att kännas senare, när benen ger upp.
Självklart vill du att Cardoso är snäll,
håller tyst och flyttar till det där lilla hotellet.
Men det gör han inte,
för jag tänker inte tillåta det.
För det är en sak att kalla nån långsam, blind eller dum,
men att kalla dem överflödiga
är oförlåtligt.
- Herr Rifkin. - Jag lyssnar.
Jag är tacksam att du delade dessa tankar med mig, och…
Nu pratar vi inte mer om det inte sker inför en domare.
Vad säger du, Cardoso?
Ska vi anfalla? Va?
Det är nog bäst om vi inte anfaller.
Hurså, Cardoso? Kampen, då?
Menar du att du väljer ett jobb framför kampen för en sak?
Precis. Jag tar jobbet och åt helvete med saken.
Herr Menéndez Roberts,
min klient har instruerat mig att ha längre stubin,
men bomben finns kvar.
Gå.
Gör aerobics hela vägen till din byggnad
och kalla in föreningen.
Varken förför eller övertyga. Kommunicera.
Cardoso stannar.
Som guide, andlig rådgivare, eller vaktmästare emeritus.
Vad du vill.
Men kom ihåg att det här är ett avtal mellan oss.
Prata inte med facket eller nya ledningen,
för om NOG får reda på det,
är det kört för oss.
När du har löst saken,
ring det här numret och fråga efter advokat Clara Cohen.
Be henne kontakta Papa.
Han är en av ledarna för NOG.
Be henne informera honom att Cardoso-frågan är löst.
Från och med det,
kommer denna Papa jag berättade om att ordna det.
Uppfattat.
Gorriti Fastigheter?
Ja. Det är en rådgivande grupp inom NOG.
De förhandlar om byggnader och allt det.
Gå. Skynda dig. Det finns mycket att göra.
Okej.
- Herr Rifkin. - Jag lyssnar.
Antonio…
Jag vill att ni ska veta att dessa frågor är viktiga för mig.
- För alla. God natt. - Jag är besatt av sånt här.
Det här var ett bra samtal. Nu funderar jag på generationsgapet…
Ett ord till och jag anmäler dig för "språkmord".
Jag medger att jag har svårt att förklara mig ibland.
Och svårt att avlägsna dig.
- Förstått. Hej då. - Gå.
- God natt, Cardoso. - Spring fort!
Kom igen. Mycket bra.
Varsågod, Cardoso.
Det är ute med min röv.
- Va? - Jag åker i fängelse, för Guds skull.
Vid 85 års ålder, blir jag våldtagen i en cell.
- Precis vad jag behövde. - Men du har kvar jobbet.
Varför får jag ingen kram?
Jag skötte det perfekt.
Jag skulle få fyra månadslöner. Nu får jag inte ett öre.
Vad har jag gjort dig? Vad har jag gjort dig, Rifkin, för att förtjäna det?
Jag heter inte Rifkin. Rifkin är min skurk till läkare.
Vem fan är du om du varken är Rifkin, Mobutu eller Rappaport?
- Vem fan är du? - Precis nu, var jag Clara Lemlich.
En brud. Precis vad jag behövde.
Använd den du behöver för tillfället.
Skenet är borta.
Flickan har gått.
Vem är det?
- Det är ingen. - Det är väl vårt barn?
Inte "vår" unge, nej.
Min unge, okej?
- Jag måste prata med honom. - Nej, du pratar inte med honom.
Lyssna noga, för man bråkar inte med honom.
Han kommer att döda dig och sen dödar han mig.
Så du håller tyst, du säger inte ett ord.
- Stanna här. - Okej.
Vi ses imorgon.
Kom igen, Rodrigo.
Vem är gamlingen?
- Jag vet inte. Jag känner honom inte. - Ur vägen.
Var bor du, gamling?
Först ska jag berätta var jag jobbar.
På distrikt 19.
Kommissarie Menéndez Roberts. Narkotika.
Jaså? Jag frågade var du bor.
- Häromkring, mer eller mindre. - Jaså? Jag går med dig.
Det behövs inte.
- Kom igen. Det kostar bara 1 000 pesos. - Nej, grabben. Det behövs inte. Tack.
- Behövs det inte? - Nej.
Nu kostar det 2 000.
Vad lustigt.
I morse såg jag en kille med fyra eller fem små hundar i samma koppel.
Jag gör detsamma.
Jag tar dig, den där gamla skitstöveln och ni båda ger mig 2 000. Förstått?
Nej, vi hade ett annat avtal.
Inflation, du vet?
Gå, gamling. Jag har inte hela dagen.
- Och du också, gå! Rör på dig. - Okej, nu går vi.
- Är han döv? - Han kommer.
- Rör på dig. - Stopp!
Jag bråkar aldrig med nån som är arg.
Det lärde jag mig på dessa gator för 70 år sen.
Jag hade precis kommit hit och pratade inte ens spanska.
Vi var alla på någons meny.
Problemet är att med oss, valde du fel rätt.
Med Antonio och mig äter du dig själv.
Vi bor också på gatan.
Vi ser också döden i ögonen varje dag, precis som du, Rodrigo.
Du är arg och det har du rätt i.
Jag är också rasande.
Men problemet är på toppen.
De som drar i trådarna.
För att du, jag och Antonio har samma fiende,
och vi måste hålla ihop.
Skaka min hand!
Så där, ja.
- Fem tusen pesos. Hörde du mig? - Aj.
I förväg, annars dödar jag dig, din gamla skitstövel.
- Nej, jag kan inte. - Jo.
- Ge mig alla dina pengar. - Nej.
Nej, jag har 40 000 pesos.
Jag delar dem gärna med dig, men inte så här.
Inte så här?
Jo, så här. Ge mig 40 000 pesos annars hugger jag dig här.
- Tänk på saken. - Lägg dig inte i!
- Nej. - Lägg dig inte i! Stanna där!
Stanna där, annars sticker jag dig. Hör du det?
Och du, gamling, ge mig 40 000 pesos nu.
- Ge mig pengarna, annars dödar jag dig. - Nej. Här.
Vad fan, gamling?
- Din jävel! - Här har du!
Nu, då?
Vad gör du? Vill du dö?
Nej, Rodrigo!
Förklara hur sakerna funkar här.
Felet är ditt, gamling.
Herrn.
Herrn, upp med dig.
Kom igen.
Skämta inte.
Upp med dig, snälla.
Hjälp!
Snälla, hjälp mig! Här!
Snälla, hjälp mig!
Här!
Upp med dig, herrn.
Snälla, hjälp!
Vi är här! Snälla hjälp!
Någon…
Hjälp!
Nå? Vad tyckte du?
Den där ynglingen blev verkligen skiträdd.
Ja, den idioten kommer inte att störa oss längre.
Pang! Jag slog honom med min käpp! Pang! Ännu ett slag!
Han fick mer än nog.
Säg mig en sak, Rocky.
Tänker du stanna här?
För om du stannar här,
inget illa menat, men i så fall drar jag härifrån.
Jag visste att du skulle oroa dig för min hälsa.
Det är inget, bara en lätt stukning.
Jag vet hur man faller.
Vet man det, är halva striden vunnen.
Läkarna på akuten föll för mig också.
De behandlade mig nästan som en människa
och jag gav dem de 40 000 pesos i dricks.
Jag blev av med pengarna i vilket fall, men höll på mina principer.
Antingen går du eller så går jag.
Den ungen kommer inte tillbaka, Antonio.
Han söker lätta pengar.
- Han vill inte ha problem. - Nåväl…
Och om han kommer tillbaka, ska jag förklara för honom som jämbördig
att vi sitter i samma fälla.
Eftersom ni kommer så bra överens, låter jag er två prata i fred.
Vänta. Gå inte.
En vänskap som vår är ovanlig.
- Vi måste skydda den. Fattar du? - Vilken vänskap?
Det fanns aldrig nån vänskap.
- Hurså? - Jag vet inte ens vad fan du heter.
Men du hjälpte en fallen kamrat.
Jag hade även hjälpt en skadad hund.
- Jaså? - Låt mig säga dig en sak.
När jag såg dig ligga där, nästan död,
sa jag till mig själv: "Antonio, det händer aldrig dig."
Nämen titta!
- Titta här. - Pappa!
Han lämnade kniven.
- Inser du det? - Ja.
Och han kommer att leta efter den.
Och jag ska ge honom den.
Det är förhandling. Det är så man övertygar folk.
Du får inte vara i närheten, så han fattar att vi inte hör ihop.
Pappa!
Kosacken tappar sitt svärd och du ger tillbaka det.
Att veta hur man backar undan är andra delen av kampen.
Du fortsätter falla, jag fortsätter backa.
Vi får se vem som avslutar matchen med flest ben i behåll.
Du kan inte betala pojken för din rätt att existera, Cardoso.
Butiken stänger för siesta. Kom tillbaka klockan fem.
Ja, sov nu.
Ge världen vad den vill ha, som alltid.
- Pappa! - Va?
Pappa!
- Herregud. - Vad har du gjort?
- Inget. - Vadå? Mår du bra?
Ja, jag mår bra. Oroa dig inte.
- Men jag… - En stukning.
Var det höften?
Nej, bara en stukning.
Pannan, då?
- Det här? - Där, ja.
- Bara en liten skråma. - En liten skråma?
- Var det ännu ett slagsmål? - Nej, jag slåss aldrig.
Inte?
Förra månaden, då, när du anföll slaktaren?
Jag anföll inte slaktaren. Jag anföll köttet.
Med såna priser, bad det i princip om det. "Slå till mig!"
Det är olagligt. Du kastade saker, ställde till oreda.
Tänker du kriminalisera en social protest nu?
Nej, du är brottslingen här. Man får inte göra så.
Sätt dig. Låt oss prata. Kan du berätta vad som hände?
- Inget. - Säg inte så.
- Berätta. - Inget. En förvirrad, förtryckt unge.
Ännu ett offer för det här perversa samhället.
- Det var allt. - En tjuv?
Nej.
Slogs du med en tjuv?
Jag slogs inte. Vi pratade.
- Det är inte sant. - Och vi hamnade i ett dödläge.
Säg inget mer. Det är mitt fel att jag lämnade dig ensam.
Jag måste hålla ett öga på dig. Jag kan inte lämna dig ur sikte.
- Se vad du gör. - Sluta, du skrämmer mig.
Skrämmer jag dig? Toppen. Jag lever i skräck.
Varje gång det ringer, hoppar jag till.
Det är polisen, det är sjukhuset. Pappa, vad hände?
Du mådde toppen för en månad sen.
Men i morse ringde en kille. Nån som heter…
Menéndez Roberts.
- Ringde han dig? - Ja.
Vad sa han?
"Hälsa NOG att Cardoso-frågan är avslutad."
Fantastiskt!
"Snälla, vidarebefordra detta till herr Rifkin."
Jag gissar att du är Rifkin.
Igår var jag det.
Och vem ska du vara imorgon? Hördu, pappa…
Jag kom hit för att säga
att det här är sista gången jag skyddar dig.
Du har väl inte tjallat på mig?
Nej, men nu räcker det.
I år har jag varit Telefes nyhetsredaktion,
24:e distriktskontoret,
San Martín National Institute,
ombudsmannens kansli och NOG.
Visst är NOG ett bra namn?
Nej, nog med detta.
Sluta. Se på dig.
Min egen dotter har redan glömt vad en moralisk princip är.
Princip?
Vilken princip? Det finns ingen här, det här är bedrägeri.
Det är personligt, dagligt bedrägeri.
Det är ett enmans-skräckvälde och den som är livrädd är jag.
För tre veckor sen kom jag till jobbet och fick höra
att en federal polis hade ringt för att se om jag uppförde mig.
Det var viktigt att du själv fick uppleva hur det är att bli förföljd och bevakad.
Förföljd?
Du skrämmer mig, fru Cohen.
Jag är rädd för vad du skulle göra mot mig för det du tror är kärlek.
Jag är rädd för dina förhör, tortyrsessioner, ärligt talat.
Vilka förhör, pappa?
Frågorna du ställer mig för att se om jag är senil.
"Vad gjorde du igår, pappa?
Vad åt du till lunch idag, pappa?"
Ett fel och du skaffar en sköterska.
Två fel och du skickar mig till ett vårdhem.
Min största rädsla är att vakna upp galen en dag
och du sätter mig på ett hem.
Eller ännu värre…
Jag måste bo hos dig.
Sibirien via La Horqueta.
Det är få saker som skrämmer mig.
Bara en, faktiskt.
Du!
När du kommer hem till mig, öppnar jag inte dörren.
Snälla, sluta följa efter mig.
Det finns inte tillräckligt med parker i Buenos Aires att gömma sig för dig.
Pappa!
Säg inte "pappa".
Det är Papa, som alltid.
Vill du hellre att jag kallar dig dr Engels?
Jaha!
Trodde du inte att jag hade märkt det?
Dr Engels, psykoanalytikern.
Dr Federico Engels från Freuds institut.
Kom igen!
Varför svarade du då på breven, då?
För att ha ett normalt samtal med dig är praktiskt taget omöjligt.
Det verkade som bästa sättet att få dig att lyssna.
Jag skriver till dr Engels och säger vad jag tycker.
- Det var smart. - Tack.
Du är i alla fall smart.
Du kan ha förlorat din passion, dina ideal…
Sluta, pappa.
Jag minns som om det var igår
när du ansåg att världen inte tillhör högstbjudande.
Inte idag, pappa. Inte den här tiraden.
Det här var förstås innan Gorriti Fastigheter.
Innan du bytte Marx och Lenin för Dolce & Gabbana.
Kom åtminstone på ett nytt skämt.
Drottningen av byggnadsförvaltning.
Med stövlar för 300 dollar.
En förrädare av ditt namn.
Ett skitnamn.
Clara är inget skitnamn.
Clara Lemlich. Hon stod för något.
Och det har jag aldrig gjort, eller hur?
Clara Lemlich, som stod upp för sina ideal.
Då var det dags.
November 1948.
"Jag är bara nio år."
Jag är bara nio år.
Aldrig tidigare hade så många människor samlats.
- Tusentals tröjmakare. - "Jag står längst bak…"
Jag står längst bak med min far.
Han sätter mig på sina axlar så jag kan se.
En generalförsamling hade kallats.
Den första talaren var Gompers, sen Monserrat Bengorea,
Palacios och Benvenuto.
Alla höll fina tal.
De talar om chefer som värdesätter egendom mer än liv,
och förtjänst mer än folket.
Alla vackra tal, vackra ord.
Men församlingen var fortfarande lite kall.
"Ända tills plötsligt…"
Ända tills plötsligt, precis bredvid mig,
en mager tonårstjej reser sig upp
och springer till scenen.
Helt orädd ställer hon sig bland de stora.
Och hon börjar skrika på jiddisch till hundratals människor.
Och väldigt få talar jiddisch, som du kan förstå.
Men hon hade förmåga att få alla att förstå vad hon sa.
Hon hette Clara Lemlich.
"Jag är en arbetare,
ännu en av dem som lider omänskliga arbetsförhållanden.
Jag är less på ord
som inte ger oss värme och varken minskar vår hunger
eller lugnar vår indignation.
Jag föreslår en generalstrejk omedelbart."
Det råder ett ögonblick av absolut tystnad.
Sen utbryter ett rytande från publiken,
fötterna slår i golvet…
Delegaten ber om godkännande
och tusentals personer vrålar: "Ja!"
Med en och samma röst.
"Är ni säkra? Är ni villiga att ge era liv för det här?"
Tre tusen händer åker upp.
Och min pappa, som höll i mig, säger till mig:
"Räck upp handen, min son. Upp med handen, för jag svär på det."
Och min lilla hand åker upp.
Och mitt nioåriga hjärta slår som en trumma,
medan min far och tusentals andra svor:
"Om jag senare förråder saken jag nu går med i,
må denna hand skrumpna på armen som håller den."
- "Och delegaten ropar:" - Och delegaten ropar:
- "En generalstrejk har utlysts!" - "En generalstrejk har utlysts!"
- Och sen jublar alla… - Och sen jublar alla, Clara!
Flera år senare föddes du
med ett mäktigt skrik.
Jag sa till din mamma:
"Esther, det är samma kraft som Clara Lemlichs."
- "Så ska hon heta!" - "Så ska hon heta!"
- "Det är passionen du föddes med!" - "Det är passionen du föddes med!"
Min lilla flicka.
- Vi går hit. - Så fint, pappa.
Ja.
Nu, 60 år senare,
inser jag att det var KGB som kom ut.
Dra åt helvete, pappa.
Om du svär att inte följa efter, drar jag dit.
Pappa, Clara är inte bara ett namn för mig.
Clara är en förbannelse för mig.
Alla i skolan, när de fyllde tio,
fick, jag vet inte… En cykel.
Du gav mig ett exemplar av Das Kapital.
Jag var tio år, pappa.
Minns du Patricia? Hon med luggen?
Ja, det är klart att jag minns.
Min enda vän.
En dag sa hon att hon trodde på Gud.
Jag blev helt förvirrad.
"Pappa, Patricia sa att hon tror på Gud. Vad ska jag säga?"
"Säg att det går över."
Jag sa det till henne och hon sa det till sin mamma.
Så fick hennes pappa veta och sen hela grannskapet.
Nästa dag var det ingen i hela kvarteret
som ville leka med mig.
Jag var ensam.
Hela min barndom tillbringade jag ensam.
Orättvisa.
Du trodde på dina egna saker och jag beundrade dig.
Du lämnade partiet. Jag respekterade det.
Du protesterade för mänskliga rättigheter, Islas Malvinas suveränitet, för demokrati.
Du protesterade och det var din egen röst, varken min eller någon annans.
Du ville förändra världen och du älskade det.
Ja, jag älskade det.
- Och du förändrades. - Alla förändras!
Det som inte förändras är världen.
- Vad hände med dig? - Vad hände med mig?
Pappa, jag gifte mig. Jag fick två barn, levde mitt liv.
Jag utkämpar strider jag kan vinna. Jag är smartare än förr. Det hände.
Och nu vill hela kvarteret leka med dig.
Du gifte dig med Ricky, den leende kirurgen.
Genom att ta för mycket betalt och bota rika,
köpte han ett hus i La Horqueta.
Dina barn tror bestämt på tv via Netflix.
Och de andra barnen leker med dem.
Det är den nya utopin.
Alla leker med alla.
- Inte jag. - Jag går.
Jag behåller mina fiender, jag livnär dem.
- Jag glömmer dem inte. - Och vad gör du?
Du demonstrerar hos slaktaren.
Herregud, allt är så lätt för dig att jag svär att jag avundas dig!
Du vet vilken sida du är på, men varför utkämpar du gamla krig?
Din revolution existerar inte. Den är gammal. Den är över.
Har du sett folket, de älskade massorna på sistone?
De bryr sig inte ett skit,
och jag har inte tid att gå på din revolution.
Jag är upptagen, pappa.
Jag måste jobba.
Jag ger där jag får nåt i utbyte. Förstår du?
Jag hade fel.
Du är inte ens smart längre.
Jag vet att sakerna inte har förändrats.
Tror du att jag är en idiot?
Desto större anledning
till att enda svaret på skandal fortfarande är att skandalisera.
Förstår du?
Att skandalisera!
Jag orkar inte mer, pappa. Sluta.
Hej, Rappaport.
Sluta, pappa.
Hej, Rappaport.
- Jag tänker inte leka. - Kom igen, du älskade det som barn.
Men nu minns jag inte.
Rappaport, hur mår familjen?
Jag är inte Rappaport.
Hur är det med skoaffären?
Jag är inte Rappaport.
Hej, Rappaport. Hur mår du?
Jag är inte Rappaport, och klappa mig inte på axeln.
Och vem tror du att du är
som säger hur jag ska hälsa på Rappaport?
Du är arg på pappa.
Förlåt mig.
Du får förlåta mig, pappa.
Jag måste göra nåt åt dig.
Nej, du behöver inte göra nåt.
Jag vill att du byter stadsdel.
Jag vill att du slutar vandra på gatorna, att du är i säkerhet.
Och jag är beslutsam.
- Ursäkta, jag har saker att göra. - Vart ska du, pappa?
Pappa, lyssna på mig, är du snäll. Vi sätter oss här, okej?
Jag vill berätta nåt som jag har funderat på.
Lyssna på mig.
Du…
Jag ska ge dig tre alternativ, okej? Och du måste välja ett.
Alternativ ett: Du bor hos mig.
- Du får eget rum, eget badrum… - Avvisas.
Alternativ två:
Ricky, den leende kirurgen, har hittat ett fint ställe nära oss.
Jag tog med den här för att visa dig. Lärkarnas boende.
Avvisas.
Jag har alternativ tre.
Det lockar mig inte särskilt,
men jag är villig att prova en månad för att se hur det går.
Du bor kvar i ditt hus.
- Okej. - Men du gömmer dig inte för mig.
Du tar emot mig minst en gång i veckan,
och du slutar gå till parken.
Du får inte vandra runt på gatorna, pappa.
Och kl. 12.00 varje dag, går du hit istället.
Jag gick runt där. Jättefint.
De ger dig lunch och det är aktiviteter på eftermiddagen.
Det är Uspallata seniorcenter.
Vad för centrum?
Uspallata center.
De ger dig… Titta.
Aktiviteter. Läs den.
"Klockan 13.00.
Dr Alfredo Mantovani presenterar en audiovisuell guide
om hygien och sjukdomsförebyggande under ålderdomen.
'Länge leve hygien!'"
Nåväl…
"Klockan 14.00. 'Länge leve folkmusik!' En gaucho-gitarrspelning."
Trevligt.
"Och vid 15.30. 'Länge leve konsthantverk!'
under ledning av fru Graciela Raimúndez."
Okej. Låt oss sammanfatta.
Vi har en exil i La Horqueta,
vi har djävulens ö och vi har ett gamling-dagis.
Avvisas, avvisas och avvisas.
Och nu, om du ursäktar, så går jag.
En puss åt pappa.
Massor av pussar. Så där ja. Tack.
Jag ska stämma dig, pappa.
Jag gick till en advokat efter ditt upplopp i köttbutiken.
Jag kan bli utsedd till din förvaltare.
Han säger att det finns gott om bevis på att du
är fysiskt och mentalt oförmögen att klara dig själv.
En lång historia av angrepp, hot,
och du låtsas vara nån annan.
Pappa, jag ser dig här så här med rullatorn.
Jag vill ta hand om dig.
Jag ber dig,
tvinga mig inte att ringa advokaten.
Om du rymmer, hittar jag dig.
Du får hata mig om det är vad som krävs.
Menar du allvar?
Ja.
Clarita, jag måste berätta en sak.
Jag skrev ett brev som du skulle få läsa efter min död,
men det är nog bättre att du får veta nu.
Vad händer? Du skrämmer mig.
Din mamma och jag,
vi tyckte väldigt mycket om varandra.
Jag vill att du alltid ska minnas det.
Nyårsafton 1959.
Vi firade på Unga arbetares klubb
och mellan glasen av cider
pratade vi dialektisk materialism,
vi pratade mervärde,
och vi lyckades alltid ragga upp nån tjej.
Plötsligt får vi nyheter från Kuba.
Fidel hade gått in i Havanna.
Revolutionen hade segrat.
Det blev en het diskussion om vad man skulle och inte skulle göra,
som om vi kunde ha gjort nåt från Villa Crespo, okej?
Folk började diskutera strategier.
Alla bråkade och diskuterade.
Och sen ser jag en kvinna sitta där
med tårar som rullar ner och landar på radion.
Det var Esther, din mamma.
Och jag kände så mycket ömhet.
Flera år senare föddes du, min älskade dotter.
Det var bra, allt var perfekt.
Fram till oktober 1992.
Den tredje oktober.
Vad hände?
Jag blev kär.
Jag blev kär, Clarita, för första och enda gången i mitt liv.
Mitt hjärta sprack.
Jag vet inte vad jag ska säga, men du är bara människa.
Hon var 20 år och jag var 53.
- Va? - Ja.
- Var träffade du henne? - På AMIA-biblioteket.
Jag sitter vid huvudbordet,
och jag ser en underbar flicka, Ana Grimberg,
som studerar.
Hon tittar upp och ler mot mig.
Jag är mållös.
Hon går tillbaka till sin bok.
Hon ser så ledsen ut.
Man ser att hon är ensam.
Hon reser sig för att gå.
Jag borde prata med henne.
Vågar jag det?
Och jag pratar med henne.
Jag pratar med henne
och ord rinner ut mellan oss i timmar,
och några dagar senare i hennes lilla lägenhet på gatan Finochietto…
Det var den lyckligaste tiden i mitt liv.
Hon säger att jag räddat henne från att begå självmord.
Jag räddade henne precis i tid, Clarita.
Precis i tid.
Tack vare mig, dog hon inte.
- Jaha. - Men jag är gift med Esther.
Och inget kan göras åt saken.
Hon flyttade till Israel för att börja ett nytt liv.
Sex månader senare får jag ett brev.
Det stod: "Det finns ett barn."
En liten flicka.
Och sen, varje eller vartannat år,
kommer ett brev, ett kort brev.
Sen blev det tyst.
Inget mer.
För tre månader sen fick jag telegram från Israels ambassad,
om att en sergeant Grimberg skulle komma till mig
nästkommande fredagen, klockan fem på eftermiddagen.
Och prick kl. 17.00 dyker sergeant Grimberg upp.
Och det är en kvinna.
Hur som helst, sergeant Grimberg
är min dotter.
Trettiotvå år gammal.
Hon ser ut som sin mamma. Så vacker.
Hon kom till Buenos Aires specifikt för att träffa mig.
Och jag ska flytta hem till henne.
Så därför var jag tvungen att berätta det.
Nästa månad åker vi till Israel.
Där ska jag tillbringa mina sista dagar.
Nu vet du det.
Du behöver inte oroa dig mer.
Hur kan jag inte oroa mig, pappa? Det du säger är…
Det är inte lätt för mig heller, raring,
men som du förstår, var jag tvungen att berätta för dig.
Förstår du?
Va?
- Jag vill träffa henne. - Självklart.
Hon är ju din syster.
- När får jag träffa henne? - I övermorgon, på fredag.
För lunch. Jag bjuder.
Nej, låt mig betala, pappa, så vi kan gå på nåt fint ställe.
Okej.
Då så. Grattis.
Du har äntligen fått det du ville ha, en soldatdotter.
Nej, sätt dig. Vart ska du, raring?
Jag är sen, pappa.
Min släde står dubbelparkerad. Det är långt till Sibirien.
- Vi ses på fredag. - Sätt dig.
Vi ses på fredag.
Kom hit, Clarita. Vänta lite, Rappaport.
Hej, Rappaport!
Rappaport, vad hände med dig?
Förr var du lång och blond.
Och nu…
Rappaport, Rappaport.
Rappaport.
Du hittade på alltihop.
Självfallet.
Vilken jävla skitstövel.
Mot din egen dotter.
Jag gjorde det för att rädda ett liv.
Mitt eget.
Vilken jävel, herregud.
De ville skicka mig till ett vårdhem.
Det var inte läge för tvekan.
Jag har aldrig träffat större skitstövel
i skitens och stövlarnas historia.
Du hade gått som ett lamm till koncentrationslägret
för att hängas från lärkträden.
Jag hade aldrig gjort så mot min egen dotter.
Aldrig.
Hon är inte min dotter längre. Hon är en kollaboratör.
Och du kommer inte undan med det. I övermorgon, på fredag…
På fredag är jag i Quemú Quemú, eller Hongkong.
Quemú Quemú… Snälla du.
Du tar dig inte ens ner på stan så där.
Jag tar mig till en plats där de inte hittar mig.
Verkligen? Din dotter, då? Hon kommer att tro att du är död.
Vad är du för en man?
Du bryr dig inte om någon alls, gamling.
Jag lämnar ett brev. Så får det bli.
Jag skickar ett brev för att förklara mitt beteende.
Det räcker.
Rodrigo?
Det kan inte vara Rodrigo. Han där är mycket större.
Vilken fin teckning, Laurita. Den är som en kopia.
Hur hittade du mig?
Sök och du ska finna, sötnos. Du är skyldig mig nåt, va?
Ja.
Varsågod.
Vänta! Du är skyldig mig 500 000. Det är knappt 100.
Hallå.
Hördu, kom hit.
Kom hit. Kom.
- Vad är det? - Kom.
- Låt mig förklara. - Vad?
Att parken är full av rövhål och knarkare?
Jag har inte kunnat ordna pengarna än.
När du brukade ringa kl. 03.00 efter kokain
sa jag nånsin: "Jag kan inte"?
- Nej. - Har jag nånsin svikit dig?
Nej, jag vet. Förlåt mig.
Fan! Folk utan moral går mig på nerverna!
Kom hit!
Stå still, för helvete!
Spela cool, för fan.
Du måste ta mig på allvar, Laurita. Ta mig på allvar.
För annars får jag inte mina pengar.
Och om jag inte får mina pengar, blir du aldrig gammal.
- I morgon, klockan åtta, i lusthuset. - Ge mig mer tid. Jag kan inte…
Kom hit.
Lyssna på mig.
Säg aldrig "jag kan inte", Laurita.
Du är den lilla motorn som kan, okej?
Gå och fråga dina föräldrar.
Sälj något.
- Eller gå till ett hörn och sälj dig. - Nej.
Men jag ska ha mina pengar.
- I morgon, klockan åtta, i lusthuset. - Nej.
Och våga inte lämna stan, raring.
Det vore ett misstag.
Herregud.
Vilken skitstad.
Den gör att man själv känner sig som skit.
Hej då, raring. Vi ses imorgon.
Fröken!
Mår du bra, fröken?
Kära nån…
Snälla du!
Här. Varsågod.
Ta den här om du behöver, raring.
Tack.
Ingen fara. Ingen orsak.
Var han en lånehaj?
Nej, han är langare.
Han är en säljare.
- Han säljer droger. - Och du har inte råd att betala?
Herregud.
Följ mitt råd och stick så fort du kan.
Och så långt bort som möjligt också.
Lämna stan, om du måste. Jag vet inte…
Ta ett tåg utan att veta vart det tar dig.
- Men åk, min kära. Lyssna på mig. - Nej.
Varför? Varför måste jag åka?
Jag har lämnat allt det där.
Jag har inte tagit nåt på tre månader.
Jag har börjat på konstskola.
- Vill du att jag ska visa dig? - Visst, min kära.
Jag kommer till parken varje dag.
Jag ägnar all min tid åt att rita.
Jag försöker göra nåt bra med mitt liv.
Men det räcker inte.
Nej, gör inte så med dina teckningar, kära du.
Nej, de är så fina. Gör inte så.
Följ mitt råd: Åk snarast och res långt bort.
Nej.
Man kan inte fly från dem.
De är som en butikskedja med folk överallt.
Hon har rätt.
Vi måste vidta andra åtgärder.
Säg mig, fröken,
har du lunchplaner på fredag?
Jag vet inte.
Jag kommer att ligga på sjukhus på fredag eller kanske är jag död.
Nej, du hamnar inte på sjukhus.
Du måste lita på mig.
Du kommer inte att dö. Du dör inte.
Okej, min kära?
Tid?
Tio i åtta.
Mycket bra.
Vad heter jag?
Igen? Hur många gånger måste jag säga det?
Vad heter jag?
Donato.
Hela namnet.
Severino Donato.
Bättre känd som?
"Den hese" Donato.
Är det okej? Fick jag godkänt?
Generalkommissarie Severino "Den hese" Donato.
Okej. Du, då. Vad heter du?
Jag heter Dra åt Helvete.
Vad heter du?
"Den stammande" Robledo.
"Stammare" Robledo.
Hur kan du vara "Den stammande" Robledo? Stammar du?
Och du, är du hes?
Snälla, du.
"Stammare" Robledo, herrn. Stammare Robledo.
Han ber inte om min livshistoria innan han skjuter mig.
Det kanske kommer upp i samtalet.
I såna här situationer räknas detaljer.
"Stammare" låter som ett maskingevär.
Stammare.
Du presenterar dig själv och säger:
"Förste sergeant Evaristo 'Stammaren' Robledo."
Nej, jag säger inte den där skiten.
Jag gör det jag sa att jag kom hit för att göra. Punkt.
Det är redan mycket begärt.
Jag sitter här och röker.
Röker. Jag har inte rört en cigg på 32 år!
Jag träffar dig och nu röker jag. Helt otroligt.
Jag gör det för den där tjejen, så hon inte behöver prostituera sig,
men jag stannar inte en minut längre än nödvändigt.
Du är en tickande bomb, gamling.
Jag ber att vi går igenom vår historia.
Hur har jag skadat dig? Berätta.
Den lille skurken var inte här igår och han är inte här idag.
Vi behöver inte betala honom längre.
- Stämmer det? - För tillfället.
Ditt jobb, då?
Har nån nämnt din uppsägning efter mitt samtal med Menéndez Roberts?
För tillfället.
Så när den här killen kommer hit,
går du fram till honom och säger: "God eftermiddag.
Förste sergeant Evaristo 'Stammaren' Robledo.
Generalkommissarie Donato vill prata med dig.
Han kallas 'Den hese'."
Du tar hit honom och det är allt.
Ditt arbete är över.
Sen drar jag.
Jag åker hem och får veta resten på nyheterna.
Jag förstår bara inte…
Om det är du som ska prata med honom,
vad ska du med mig till?
- Jag fattar inte det. - Detaljer, Antonio.
Det här ger intrycket att jag har personal, en organisation.
Nu, Cardoso. Nu.
Jag måste gå.
Nej, det är ditåt. Gå dit.
Vad är det, gamling?
Robledo, Evaristo. "Stammaren." Trevligt att träffas.
Lyssna, min chef… Generalkommissarie Donato där borta,
han vill träffa dig.
- Din chef? - Ja.
Jag ingår i hans personal, men han söker dig.
- Vem är du? - En i personalen.
Men vem är du?
Robledo.
Evaristo. Stammaren.
Du ser bekant ut. Känner vi varann?
Nej.
Nej, sir. Du känner inte mig.
Nej, lyssna. Du känner inte mig, för jag… Lyssna, jag…
Jag är ingen.
- Vad menar du med "ingen"? - Jag är ingen.
Jag existerar inte. Nej.
Nej, men lyssna. Var uppmärksam, för…
Den som är någon
är han…
Jag kan inte, jag är upptagen.
- Kommissarien… - Nej! Jag är upptagen!
Jag fattade inte det.
Han kan inte. Han är upptagen, säger han.
Lyssna, din idiot.
Pratar du med mig?
Ja, med dig, Al Capone.
- Kom hit. - Vad vill du?
Jag vill inte skrika. Kom hit.
Laurita Martínez. 500 000.
Låter namnet bekant? Låter den summan bekant?
Va?
Hit, grabben.
Kom och prata med Papa.
Jag går så ni kan prata.
Vad är problemet med Laura Martínez? Vem är du?
Jag är kommissarie Donato.
- Om den lilla horan tror… - Den horan är min dotter.
Sätt dig.
- Okej. - Ser man på.
Flickan har en far.
Jag är inte hennes biologiska far. Jag är en annan sorts far.
Jag har många barn.
Jag är "Den hese" Donato.
Det ringer inga klockor.
På din nivå, så klart inte.
Ni unga gör aldrig era läxor.
Sen hamnar ni i ett dike.
Låt mig utbilda dig.
Du jobbar nog med distrikt 32.
Jag ansvarar för hela södra området.
Från Belgrano-avenyn till Riachuelo.
Som du förstår, har jag inte tid för småsaker.
Sånt överlåter jag åt Gordillo.
Rogelio Gordillo.
"Tvehuvud."
Stammaren!
Han känner inte till Tvehuvud.
Bråka inte med Stammaren, okej?
Han ger guidade turer av platser ingen kommer tillbaka ifrån.
- Är du med? - Kom till saken, gamling.
Gör inte så. Det irriterar mig, vilket inte gynnar dig.
Låt oss prata om ditt problem.
Den där tjejen, Laurita. Jag är inte glad över henne.
Att hon blev kokainberoende ser jag som ett personligt misslyckande.
Det kan jag erkänna.
Men hon säger att du slog henne, och det gör mig inte glad heller.
Jag förstår att du behöver bevaka ditt territorium,
men vi tar hand om det själva.
Det är inte din sak.
Hon är familj och hon stör ingen längre.
Förstått? Glöm henne.
Du har aldrig känt henne.
Glöm henne, annars är det du som blir ett minne blott.
Menar du att två gubbar ska skada mig?
Självklart inte.
Vi skadar ingen.
Jag tänker inte slåss mot dig. Du kan döda mig med ett slag.
Men du borde inte bråka med Stammaren.
Skämtar du? Nu räcker det med tramset.
Vad gjorde ni här igår och i förrgår?
- Jag minns inte. - Inte det?
Du använde den här. Jag har ögon i bakhuvudet.
- Jag varnar dig av ren artighet. - Säg var flickan är.
Du begår ett allvarligt misstag.
Dra åt helvete! Jag hatar när folk är respektlösa mot mig!
Först flickan och nu dessa gamla gubbar.
Har jag en skylt här med texten "idiot"?
- Jag vet inte, sir. Jag ser inget. - Nog.
Berätta vem du är och var flickan är.
- Jag är Den hese Donato. - Än sen? Var är hon?
Jag bryr mig inte!
Polisen vet att jag är här.
Om jag inte är tillbaka vid nio, skickar de folk.
Tror du fortfarande att jag är en idiot? Berätta var flickan är.
Jag har inte rätt att säga nåt.
Få se om du fattar. Jag bor på gatan. Du är respektlös på gatan, i mitt hem.
- Var är hon? - Jag är kommissarie Donato.
Få se hur du kämpar emot, kommissarien.
- Släpp mig! - Var är ditt folk? Jag ser dem inte.
Släpp honom!
Släpp, för helvete! Annars ringer jag polisen!
Stammaren kan prata!
Det finns en på det hörnet. Jag hämtar honom.
- Kom tillbaka. - Jag hämtar honom.
Gamling!
Hallå! Vad är det här?
Vad det är? Det är en galen gamling med en kniv i handen.
Du kan inte ens se mig!
Jag ser en blå skugga med blod inuti.
Kom närmare så sticker jag dig. Jag svär att jag tar dig, idiot.
Det räcker, Stammaren. Jag går.
Gamlingar går mig verkligen på nerverna. Var fan är den där flickan?
Du flydde, din idiot!
Nej, Cardoso.
- Du fegade ur, skitstövel! - Cardoso!
Det här är min plats, fattar du?
Jag heter Antonio Cardoso, din fegis!
Bråka med mig igen och jag skär av dig kulorna!
Jag gör sallad av dem, för helvete!
Åh, nej! Nej, din jävel!
Nej, din jävel! Nej!
Cardoso!
Cardoso, kom hit.
Sitt här om du vill.
Jag bara…
Inte ett ord, snälla!
Jag ville bara säga
att helt ärligt, har jag saknat dig, Cardoso.
Du sa det.
Jag vill också uttrycka min glädje över att du är tillbaka från sjukhuset.
Det enda som är trist
är att du inte tillät mig att besöka dig.
Självklart inte.
Du kan säga att du är läkare och amputera min fot.
Jag tillbringade 12 vackra dagar utan dig.
Du har rätt. Jag klandrar dig inte.
Nej, jag sa till dem:
"Om han så säger att han är Favaloro reinkarnerad,
släpp inte in honom."
Jag klandrar dig inte.
- Och jag har slutat hitta på saker. - Säkert.
Jag menar allvar.
Ända sen händelsen med den där busen,
ett tillfälle du hanterade magnifikt, om jag får säga det.
Inte sen sergeant Cabral hade detta land sett ett sådant mod.
Ända sen den dagen är jag bara mig själv.
Den fredagen kom Clara på lunch
och jag sa sanningen.
Stackaren.
Hon hade tårar i ögonen,
och jag valde att berätta sanningen.
Jag medger att det faktum att den här flickan Laurita
aldrig dök upp mer, hjälpte mig fatta det beslutet.
Jag kunde ha hittat på en lögn till, men jag ville inte.
Min tunga är farlig.
Den gjorde dig till Stammaren Robledo, och du blev nästan dödad.
Den hittade på en israelisk familj och krossade min dotters hjärta.
Jag har pensionerat min tunga.
När vi ändå pratar om din tunga,
har föreningens advokat kommit på att NOG inte existerar.
De slängde ut både mig och pannan.
Utan nåt avgångsvederlag överhuvudtaget.
Jag beklagar verkligen.
Och du lovade Laurita
att du skulle hjälpa henne med gangstern.
Och nu,
vem vet vad som hänt den där söta stackars flickan.
Och när vi ändå inventerar…
Rodrigo.
Han är väl tillbaka?
Nu tar han 3 000 pesos.
Så du blev utklassad. 5-0.
Jag kan lova att mina sår inte behöver mer salt.
Och en sak till, jag är inte sergeant Cabral.
Cabral blev krossad, men inte jag.
Tvärtom, var jag själv nära att krossa den jäveln.
Om jag nånsin får tag i honom… Titta här.
Ser du det här?
En bit av den idioten.
Det är från hans jacka, men ändå.
Jag tog nästan en bit av honom innan han tog mig.
Vet du vad jag såg,
i min sjukhussäng, svävande ovanför mig?
Jag såg den idiotens vettskrämda blick.
Ögonen blev stora som meloner när jag tog fram kniven.
Han blev paralyserad.
Han sket tegelstenar. Killen fattade inte.
Hur skulle han förstå? Hur skulle han?
Herregud, alltså…
Trots min usla syn,
kunde jag se hans vidöppna ögon
stirrandes på mig.
För han såg mig.
Jag lovar att han såg mig.
Han såg mig.
Lyssna, jag lovar att det kommer att dröja länge
innan den jäveln vill bråka med mig igen.
Jag måste rama in den här.
Tyvärr måste jag ge mig av nu.
Det är det bästa jag hört idag.
Jag måste vara på vårdhemmet vid kl. 12.
Då ringer klockan och jag får skäll om jag är sen.
Jag är tillbaka på dagis igen.
Jag får skynda mig, för Clara ringer mig varenda dag.
Och jag går inte längre till parken på helgerna.
Jag tillbringar dem i La Horqueta.
På sjukhuset sa de att du hade blivit utskriven igår.
Så jag kom hit för att försöka hitta dig,
för jag är skyldig dig en ursäkt, och jag är även skyldig dig sanningen.
Jag heter León Schwartz.
Det är mitt riktiga namn.
Jag var aktivist i min ungdom. Det är sanningen.
Men sen ledde livet, familjen och barnen
till att jag oroade mig för att ställa mat på bordet.
Och under de sista 41 åren av mitt aktiva liv,
var jag servitör på kaféet Imperio i Villa Crespo.
Det är allt.
En servitör.
Jag gick i pension vid 73 års ålder.
Jag hade velat jobba lite längre,
men jag pratade för mycket och det störde vissa kunder.
Så jag är nu, och har under hela mitt liv varit,
en nolla.
En absolut nolla.
Det är sanningen.
Hej då, Antonio.
Jag önskar dig och din kniv all lycka.
Fantastiskt.
Du kan inte sluta ljuga.
Jag sa sanningen.
Vilken sanning, herrn? Du vet inte hur man talar sanning.
Lyssna…
För alla stunder vi delade,
berätta sanningen.
Jag har redan sagt sanningen. Det finns inget mer.
Nej, sir.
Är du servitör? Snälla.
Du måste ha varit mycket mer än en servitör.
Allvarligt, vad var du?
Jag var servitör, inget mer.
Bara en servitör.
Förutom en kort period
i filmbranschen.
Vad? Jobbade du med film?
Du säger "med film",
vi kallar det "filmindustrin".
Vad jobbade du med?
Jag skulle inte kalla det ett jobb.
Under en kort period, var jag producent samt regissör och manusförfattare.
Producent och regissör.
Och manusförfattare.
Där ser du. Jag visste att du ljög.
Det är en stor grej!
- Det kan man säga. - Ja.
Det var en väldigt svår tid.
Det var 70-talet. Svarta listor.
Våra mest begåvade artister blev antingen mördade eller förvisades.
Alla var livrädda.
Branschen var helt paralyserad.
Jag hade tävlat i Cannes
med en dokumentär om de latinamerikanska befrielserörelserna.
Jävlar! Cannes!
Ja, Cannes. Jag har hört mycket om det, ja.
Det var ett litet projekt jag brann för.
Inte kunde jag tro att det skulle vinna Golden Shell-priset.
Nej! Vad hette filmen?
Pachamamas blödande ådror.
Jag får gåshud.
Det vi saknade i pengar gottgjorde vi med mod.
- Är du med? - Visst.
Plötsligt ringer telefonen, klockan två på morgonen.
Nej!
- Vem var det? - Filmindustrin.
"Vi behöver snabba lösningar, beslutsamma handlingar."
- Föreställ dig sammanhanget. - Ja, självklart. Jag kan föreställa mig.
- Så, vad gör jag? - Nå?
Vad gjorde du?
Det är en lång historia.
En lång och komplicerad historia.
Jag ska försöka sammanfatta den åt dig.
FRÄMLINGAR I PARKEN
BASERAD PÅ PJÄSEN JAG ÄR INTE RAPPAPORT AV HERB GARDNER
Undertexter: Marie Roos