Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ЦЯ ІСТОРІЯ МОГЛА Б ВІДБУТИСЯ У 2030 РОЦІ
АБО У 1984 РОЦІ,
У РОЦІ 506-МУ, АБО Й У 2000 РОЦІ.
РОКІВ ДЕСЯТЬ ТОМУ АБО ЗА КІЛЬКА ДНІВ…
АБО ХТО ЙОГО ЗНАЄ…
ЦЕ МОЖЕ ВІДБУВАТИСЯ ЗАРАЗ.
Яке полегшення!
Який мудрий крок матінки-природи —
зробити з чогось такого буденного, як виведення відходів із тіла,
щось таке приємне.
Це змушує мене задуматися, що міт про Бога може бути правдою.
Хай там як…
То на чому ми зупинилися?
Про що ми говорили?
Я збирався вам сказати щось дуже важливе.
Про що ми розмовляли?
Ми не розмовляли.
Ви розмовляли, а я ні.
І що я казав?
Не знаю. Я теж не слухав.
Ви все робили самі.
Чому ви не слухали?
Бо ви брехун.
Я більше не слухаю вас. Два дні вже не слухаю.
Годі вдавати, що читаєте. Я знаю, що ви не бачите.
Це великий парк. Є всілякі люди.
- Діти, торговці, продавці… - Гаразд.
Чому ви їх не дістаєте?
Я більше з вами не розмовлятиму.
Можете побалакати із цим деревом.
Це ліхтарний стовп.
Ви постійно брешете.
Ви говорите й говорите, і постійно брехня.
Я вимагаю надати докази цього звинувачення.
Гаразд. Добре.
Наприклад,
ви є чи не є
колишнім офіцером Армії звільнення Руанди?
Звісно, що ні.
І вас звати не Мобуту. От скажіть чесно.
Звісно, що ні.
От, бачите? Ви збрехали.
Я вам не брехав.
Це таємна особистість.
Що? Що це означає?
У моїй роботі треба мати таємну особистість.
Я не маю права розголошувати більше.
Кажете, що ви шпигун?
Я лише кажу, що мене звати Мобуту,
і що член Армії звільнення Руанди.
Оце у вас дурнувата легенда.
Думаєте, я їм цього не сказав?
Я їм це сказав.
Як 86-річний поляк може бути Мобуту з Руанди?
«Не пощастило, друже. Тобі випало "Мобуту".
Що вдіяти? Так мусить бути».
Але цим я заробляю на життя.
І я благаю вас не розпитувати мене більше.
Але це досить дивно, чи не так?
Чому вони обрали для цієї роботи старигана?
Ага, у вас є запитання?
У мене теж.
Десь рік тому
стою я собі в черзі в банку.
Підходить до мене один тип
й одразу ж питає мене, чи я хочу стати таємним агентом.
Та ну!
Але в цьому є сенс.
Вони думають:
«Він старий. На нього ніхто не зважатиме.
Він може рухатися, як привид, і збирати інформацію».
Ну, це правда.
Але з моєю легендою вони налажали.
- Ну… - Але, будь ласка…
Не питайте більше.
Серйозно. Я не маю права відповідати.
Мені також дали кодове ім'я.
Абель.
Абель?
Абель Гольдфарб.
А яке ваше справжнє ім'я?
Самюель Гольдфарб.
- Вони дали вам те саме прізвище. - Знаю. Вони бовдури.
Але що вдіяти, треба заробляти на життя.
Так, я завжди кажу так само.
Скажіть мені дещо.
Ви отримували від них інформацію?
Я весь день сиджу тут
із чоловіком, який думає, що ліхтарний стовп — це дерево.
Яку інформацію я можу отримати? Знущаєтеся? Авжеж, що не отримую.
Мені треба з'ясувати стосовно медичного страхування шпигунів.
Бо мені сказали…
- Трясця! - Що?
А бодай його! Ви знову мене обдурили.
Я поклявся, що не піддамся, а ви знову мене надурили.
«Мене звати Абель Гольдфарб.
Медичне страхування для шпигунів».
Не віриться, що у вас знову вийшло.
Тільки не кажіть, що вийшло не класно.
Це чудова історія.
- Довга, складна, переконлива. - Не дуже!
Цій розмові кінець.
Ви мене більше не обдурите. Забирайтеся звідси.
Це моє місце, я прийшов перший.
- Ваше місце? - Так.
А чому це воно ваше? Покажіть на нього документ.
Побачимо, чи воно ваше.
Хочете побачити документ? Ось дивіться.
- Ви читаєте по долонях? - Будь ласка.
Читайте по руках. На них були «Золоті рукавички».
Я знайшов це місце три роки тому, сеньйоре.
Спокійне, тихе місце.
Але тиждень тому ви прийшли й зводите мене з розуму. Годі.
Ідіть. Рахую до трьох. Бо вперіщу по голові.
Гадаю, це заслуговує короткого обговорення.
Лунає дзвін!
- Сеньйоре… - Боксери виходять на ринг!
Як ви мене вдарите, якщо ви мене навіть не бачите?
Ваша поведінка — нікчемна.
Нікчемним стане ваше лице після ціпка!
З усією повагою,
у вас депресивний характер і просто жахлива поведінка.
Зараз чемпіон як дасть!
Агов, сеньйоре, не ворушіться. Не ворушіться.
Не ворушіться, бо ви могли щось зламати.
Я ще ніколи не падав.
Ну, про це не хвилюйтеся.
Я падаю щоранку.
Я прокидаюся, п'ю каву й падаю.
Це коло життя, правда?
Коли вам два роки, ви встаєте й починаєте ходити,
а потім вам миттю виповнюється 86, і ви знову падаєте.
Можете підійняти голову? Гайда.
Отак. Це хороший знак. Добре.
А тепер перевіримо ваш таз.
Гаразд, дивимося. Дивимося.
Якщо вам подобається цей масаж, вам слід знати, що я самотній.
Заберіть від мене свою руку!
Не переживайте.
Якщо ви щось і зламали, пусте.
У мене стегно, як старе горнятко.
Торік я зламав його двічі.
А ще певний час був мертвим.
Шість хвилин.
- Ніби недовго. - Мені робили шунтування, і бах!
Їм довелося запустити мене кабелями, немовби я машина.
Можете поворушити руками? Можете спробувати?
Чудово!
Усе гаразд.
Тепер полежте п'ять хвилин і відпочиньте собі.
Розслаблятися найкраще з жартами.
Вердагер був у цьому найкращим. Пам'ятаєте його?
Знову брехні?
- Де? - Що «де»?
Що ви були мертві.
- Це неможливо. - Можливо.
- Це була абсолютна правда. - Абсолютна правда? Благаю.
Дозвольте допомогти.
Ні, я сам впораюся!
Гаразд, добре. Ну ж бо.
Є. Добре, що ви можете самі впоратися.
- Куди ви йдете? - Подалі від вас.
Мені вже набридла ваша брехня.
Це не брехня.
Це…
видозміни.
Іноді правда мені не підходить. Занадто тісна.
Тоді я беру її звідси, додаю сюди.
доки вона не підійде мені ідеально.
Правда? Я вас прошу.
Правда — це потрійне шунтування торік.
Пенсія, яку мені платять сьомого числа, а вже 8-го вона закінчується.
Ходжу в пекарню купувати вчорашній хліб —
ось правда.
Я кажу їм, що це для голубів.
Ці голуби — це я.
Я був мертвий шість хвилин, ось правда.
І відтоді в мене нова політика.
Видозміни.
Сьогодні вранці я сказав продавцю овочів, що я останній із комечінгонів.
Він мене слухає.
А я починаю згадувати про старі часи в Ла Пампі,
про рейди-малони.
Як мій дідусь бився проти генерала Роки.
І мені це подобається!
Якщо я був однією людиною 86 років,
то чому не можу бути ста різними в наступні п'ять років?
Скажіть мені таке.
Щодо пекарні… О котрій треба туди йти…
Забудьте про пекарню.
- Ви не зрозуміли суть. - Ні, суть я зрозумів прекрасно.
Єдина суть тут — що ви божевільний на всю голову.
У вас не те що не всі вдома, у вас вдома анікогісінько.
Як мені пощастило!
- Експерт із психічного здоров'я. - Так, сеньйоре.
Треба познайомити вас із моєю донькою Кларочкою.
Вона ще одна експертка.
Хоче запроторити мене в божевільню.
- Погляньте, що вона написала. - Що? Ану.
«У нього немає відчуття реальності».
- Це вона про мене. - Ага.
«Йому потрібен нагляд».
Вона написала листа моєму психотерапевту, лікарю Енгельсу.
Проблема в тому, що в мене немає психотерапевта,
і лікар Енгельс — це я.
Я дав їй адресу пекарні, а вона думає, що це шпиталь.
І це вона хоче запроторити мене.
Ви звинувачуєте мене в божевіллі,
а у вас як із цим справи?
Скільки вам залишилося жити?
П'ять хвилин? П'ять місяців? П'ять років?
І як ви їх проведете? Будете сидіти й витріщатися?
Час від часу отримуючи гострі відчуття, коли будете падати на підлогу?
Ні, сеньйоре.
Треба щось змінювати. Щось робити, аби щось ставалося!
Стривайте, стривайте.
Ви хочете розповідати мені, як мені жити?
- Що? - У мене є робота.
На відміну від вас!
Я досі частина робочого класу.
Ви розмовляєте з Антоніо Кардосо,
помічник суперінтенданта будинку на Сан-Хуан, 158.
У липні виповниться вже 52 роки.
Єдине, що там перебуває довше, ніж я, — це котел.
Котел вагою 853 кілограми.
І хто єдиний знає, як він працює?
Ваш покірний слуга.
«Треба щось змінювати», каже.
Боже. Послухайте.
Я нічого не змінюю.
Я мав піти на пенсію 20 років тому.
- І? - Але не пішов.
Я досі працюю.
Це правда, так…
Мені два роки не підвищували зарплати.
Але я отримую неймовірно щедрі чайові.
Так, і тепер
я працюю в нічну зміну, і мене ніхто не бачить.
Я бачив, як на денну зміну влаштовувалося багато вахтерів.
І я спостерігав, як їх усіх звільняли.
Але не мене, я досі там працюю.
Я мудрий, старий, невидимий чоловік.
Ні, ви мертвий, ви привид.
Два роки без підвищення.
- Як ви дозволяєте так себе грабувати? - Ні, сеньйоре. Мене ніхто не грабує.
Ні на роботі, ні деінде. Я захищений, до вашого відома.
Саме так.
Не бачили хлопця, який забирає мене щодня?
- Кого? - Його звати Родріго. Байдуже.
Я даю йому щодня 1000 песо,
і він проводить мене додому.
Щоб мене ніхто не грабував. Він мене захищає.
Від кого?
В основному від себе.
Але й від небезпеки на вулицях.
Ви перший боягузливий привид, з яким я познайомився.
Погляньте, хто заговорив, Мобуту. Я вас прошу!
Не віриться, що я це слухаю.
Люди мене досі бачать.
- Я змушую їх бачити мене. - Будь ласка.
Коли мене відвезли в лікарню,
то мене ще навіть не поклали до кінця у швидку,
як шість сусідів із мого будинку вже подзвонили в адміністрацію,
щоб запитати, чи моя квартира здається.
Але я повернувся.
І знаєте, що я тепер роблю?
Щодня о п'ятій ранку
я дзвоню у двері всім шістьом
і горлаю: «Уставайте, стерв'ятники!
Квартира 4Б не здається й не продається!»
Я співаю «Інтернаціонал», а потім лаю їх усіх.
Оце божевільний стариган.
- Хто? - Ви! Думаєте, що вас хтось бачить.
- Вас не бачать. - Ні?
Можливо, вас бачать, але не чують.
Ми обоє привиди.
Ніхто не хоче бачити вашого зморшкуватого лиця.
Мого теж.
Але я їм помагаю.
Ви зраджуєте своїх.
Саме такі, як ви, і псують репутацію старості.
Слухайте.
- Я скажу вам одне… - Кардосо!
- Так? - Кардосо!
- Так! - Кардосо!
Кардосо — це я. Хто питає?
Менендес Робертс.
Гонсало Менендес Робертс, з 12H. Вітаю!
Ага, сеньйор Менендес Робертс.
- Я шукаю вас уже кілька днів. - Я не…
Рауль сказав, що ви тут.
От сучий син.
Ага, я завжди тут, так.
Побудете тут? Я пробіжу кілька кіл, а тоді побалакаємо.
Так, звичайно. Авжеж.
- Не йдіть нікуди! - Ні, чому б я кудись ішов?
Я якраз планував подзвонити вам, тому що я…
Трясця, він мене знайшов.
Хто це?
Я ухилявся від нього, а він мене знайшов. Чорт.
- Хто це? - Сеньйор Менендес Робертс, з 12H.
Він голова ОСББ.
Він із тих новачків, які прийшли, коли будували студії.
Студії?
Вони знесли кілька стін і кажуть, що це студія.
Ви геть відстали.
Тепер будинок наповнений такими типами й…
Вони бажають реорганізувати бозна-що,
і він хоче поговорити сам на сам.
Гаразд, тепер я все розумію.
Ні. Розумієте, у чому річ?
У будинку пішли чутки,
що я трохи недобачаю.
Трохи недобачаєте?
Та Андреа Бочеллі має кращий зір, ніж ви.
Я знаю будинок напам'ять.
У липні виповниться вже 52 роки.
Але минулого тижня я врізався у двері ліфта.
Якраз тоді мене побачила сеньйора Карраседо з 2А.
І я відволікся.
Двері були… Річ у тім, що я врізався в них.
А тоді я бачу, що та жінка стоїть і витріщається на мене.
Я намагався зберегти пристойність.
І єдина чудова ідея — це врізатися в них знову.
Немовби я зробив це навмисно.
Наче це був мій план —
товктися головою об двері ліфта.
Найгірше те,
що поки я це робив, я збагнув, що це дурощі.
Але я не міг зупинитися.
Я далі товкся головою об двері ліфта, як недоумок.
А тоді я сказав їй:
«Я ремонтую ці двері, пані Карраседо.
Вони відчиняються самі, це небезпечно».
Вона втекла нажахана.
Не минуло й двох днів,
і Менендес Робертс хоче поговорити зі мною наодинці.
Так було й тоді, коли я боксував.
Мене загнали до канатів,
і я нервую.
Нервую, тому що…
У вас катаракта обох очей.
- Так. - Так.
Вам робили операцію?
Ні, поки що ні.
До того ж чотири чи п'ять років тому зникли боки.
Лікар каже, я втратив периферійний зір.
Просто так. За одну мить.
Прощавай, периферичний зір.
Я йду, наче дивлюся через соломинку, розумієте?
А одного ранку я ще й прокинувся з плямою посередині.
А, та пляма!
Так, немов місяць.
Немов місяць, саме так.
І вона починає рости.
Прямо посеред соломинки.
І ви залишаєтеся без периферії.
Місяць всередині соломинки,
і кільце між ними, де люди заходять і виходять.
Що тут вдієш?
Ви бачите кольори чи все чорно-біле?
Блакитне.
Це як блакитні тіні, розумієте?
Проблема в тому, що мені досі сняться кольорові сни. Так.
Там я все бачу насичено й чітко, як у молодості.
А потім я прокидаюся,
і це реальне життя схоже на сон.
Саме так. Ага.
Те ж саме відбувається зі мною.
Кардосо, ми пов'язані.
Бо в нас обох є бачення.
Навіщо нам зір, якщо в нас є бачення?
Так, так.
Дивіться, якими б ви низькими й боягузливими не були,
є зв'язок.
Наша зустріч із цим Менендесом Робертсом пройде просто прекрасно.
Я впевнений.
Тобто «наша» зустріч?
Так, я вирішив розібратися з цим Менендесом Робертсом.
Не переживайте ні про що.
Експлуататори, землевласники, свині-капіталісти —
це моя улюблена страва.
Я лигну їх на обід.
- Так. - Ні.
Я нічого не просив, тому…
Не дякуйте мені, Кардосо.
Дякуйте Марксу, Леніну, Горькому, Ольгіну.
Не приводьте незнайомців до мого парку, бо тут і так людно.
Я не приводжу людей, я приношу вам ідеї.
Люди старіють,
проте ідеї досі молоді, здорові та красиві.
Ідеї кращі, ніж люди, у яких вони виникли.
І боротьбу неможливо зупинити, як і рух зірок.
Цього Менендеса Робертса ми розчавимо ще до вечері.
Нехай ця свиня нападає на нас!
Сучий сину!
Де це він?
- Ви закінчили верзти дурниці? - Що?
Я скажу, що ми будемо робити.
Ви триматимете язика за зубами.
Бо якщо ні,
я дам Родріго 10 000 песо, щоб він вас відлупцював.
Вам зрозуміло?
- Я вже знаю, що маю сказати. - Що?
Мені треба допрацювати до Різдва.
За чайові, розумієте?
- До Різдва. Після цього я… - Різдва?
Ні, не можна йти на компроміси.
Він не має права вас звільняти,
поки ви не досягнете відповідного віку, сеньйоре.
Але мені вже 85.
А коли закінчу з ним, то спіймаю того злочинця, Родріго.
І ми провчимо його разом.
Чому?
Чому, Господи?
Я прошу в тебе помочі,
а ти посилаєш мені сліпого, глухого й дурнуватого старигана-лівака.
- Чому ти так зі мною? - З яким це Господом ви розмовляєте?
У мене з вами буде більше роботи, ніж я думав.
Дідько, он він іде!
Ні слова більше. Я нічого вам не зробив…
Замовкни, Кардосо.
Мені здається, що це не він.
Так, точно не він.
Це дівчина. Красива дівчина.
Звідки ви знаєте?
Через сяйво.
Коли я ще бачив,
у всіх красивих дівчат було якесь сяйво.
Тепер я бачу лише сяйво.
Так, точно, дуже красива дівчина.
Можливо. Це можливо.
Але все одно він прийде з хвилини на хвилину.
Зробіть мені послугу. Зникніть.
Ідіть. Ось що я вам скажу.
Ідіть собі до того продавця овочів
і розкажіть йому, що ви команч і всі ці ваші байки.
Ну гаразд. Розберіться з Менендесом Робертсом.
Дозволяю.
Красно вам дякую.
Але спершу заспокойтеся.
Якщо ви підете, я заспокоюся. Майже миттєво.
У вашому стані
той землевласник переїде вас своїм трактором.
Розумієте? Ну ж бо.
Посидьмо трохи на траві.
- На траві? - Так.
Думаєте, я безхатько?
Ні, заспокойтеся.
Ось так. Сідайте собі. Добре.
Гаразд, ось так. Чудово. Добре.
Добре.
Є.
- До чого ви мене змушуєте… - Дивіться.
Оце одразу вас заспокоїть.
Це косяк, бачите?
Цей косяк вас розслабить.
Мені їх дає мій друг-лікар,
щоб зменшити симптоми глаукоми.
Він прописав їх через мою страховку, і всі щасливі.
Він розширює капіляри, знижує тиск.
Що-що це?
Це? Це ключ до щастя.
З цим ви навіть будете сміятися з новин.
І навіть ваші діти будуть здаватися вам хорошими людьми.
То ви ще й наркоман.
Не знаю, чим я перед тобою провинився, але благаю прощення, Господи.
Великого прощення. Трясця.
Раз затягнетеся, і справа Робертса — як горіхи лускати.
Приберіть цю гидоту. Це отрута, проклятий старигане.
Здається, він іде.
Так.
Ану. Спробуйте.
Треба утримувати дим якомога довше.
Це посилює ефект, розумієте?
Це гидота.
Спробуйте ще раз.
До цього смаку треба звикнути.
- Думаєте? - Звісно.
Насолоджуйтеся. Платить страховка.
Та дівчина
перетворюється з милої дівчинки на фатальну жінку.
Вона перетворюється на Ану Грімберг.
Ана Грімберг закінчувала пошив.
Вона пришивала етикетки й пір'я на капелюхи «Шиффма» в Чакаріті.
- Ні. - Ану.
Ні, це не вона.
Це Норміта Рівера.
Аніта була сором'язлива. Сиділа на ґанку свого дому
від обіду до вечора.
У неї було вродливе личко,
немов його намалював художник.
Норміта була моєю третьою дружиною.
- Найкраща зі всіх. - Справді?
Норміта подарувала мені першого сина, Хуана Карлоса.
А Хуан Карлос подарував мені першого онука.
Маріо.
І Маріо подарував мені мої перші протези.
Я проходив повз той ґанок мільйон разів.
Я навіть не міг привітатися з нею.
Через те, що вона стільки шила, її пальці були дивної форми.
Вона сиділа на крихітному стільчику й ховала отак руки,
бо їй, бідоласі, було соромно.
Мої вісім онуків здобули фах, розумієте?
Маріо — стоматолог.
Погляньте на цю посмішку.
Я одягнув протези, широко усміхнувся
й бувай, Норміто.
Вона працювала,
щоб її чоловік міг вчитися на юридичному факультеті й стати кимось.
Коли цей тип випустився й зрозумів, що він адвокат,
то одружився з тендітною єврейкою, що говорила їдишем й шила з пір'ям.
І він покинув її
заради худої гламурної дівчини, з якою познайомився в університеті.
Через чотири місяці
Ана засунула свою голову в піч.
Як плакала Норміта, коли я пішов.
І я пішов, усміхаючись із новими зубами.
Їй було близько 60 років.
Але щоразу, коли я згадую про неї, то спогади такі ж свіжі, як і вперше.
За місяць до її самогубства
я зустрів її в державній бібліотеці у Віллі-Креспо.
Пам'ятаю, я читав «Макбета».
Підводжу погляд, а там Ана.
Вона мене не бачила,
тому що занурила свою голову в підручник з іноземної мови.
Вона вчила іспанську, бідолашна.
Вона підвела очі, упізнала мене й усміхнулася.
У мене майже розірвалося серце.
Я не міг вимовити жодного слова.
Я завмер.
А тоді вона сховала свої ручки під столом
і повернулася до своєї книжки.
А через деякий час вона пішла,
і я більше з нею не говорив.
До біса мої зуби й до біса те, як я живу.
Я вже більше ніколи з нею не розмовляв.
Що тут напхали?
Хіба я не мав почати сміятися через оце?
Ні, годі. Годі.
Я ненавиджу ностальгію.
Слухайте, це найгірша хвороба.
Ностальгія вбиває літніх людей частіше, ніж серцеві напади.
Коли ви востаннє займалися коханням?
Ще більше ностальгії!
Мати рідна.
Востаннє, коли я кохався, —
це було 10 липня 19…
Ні, 2009 року.
Ваша дружина була жива?
За її словами.
Годі вам.
Ні, я знаю, що ви мали на увазі.
Але у випадку Естер завжди було невідомо.
Вона була красивою, чудовою жінкою.
Чим вона завинила,
що я завжди любитиму Ану Грімберг?
Ну, варто згадати, тому що…
У свій останній раз я зраджував.
А бодай мені.
Я зрадив їх усіх.
Коли я був із Маргаритою, мені було 76 років,
і в мене досі були інтрижки.
Кардосо, ви мене здивували. Нарешті ознака хоробрості.
Це була не хоробрість. Це було прокляття.
Я постійно повторював собі: «Ні, Антоніо, не роби цього.
Не роби цього».
А я брав і робив, бодай мені добре було.
Ні. Це добре.
Ви наважилися. Захотіли цього й зробили.
Я хотів, проте не наважився.
Я вам заздрю.
Ви завжди були таким, яким я є геть віднедавна.
Стариган-розпусник.
Ні, романтик.
Людина з надією.
Повірте мені. Не забувайте, я був мертвим і розуміюся на цьому.
Важливий не секс,
а романтика, пригода.
Усе в голові.
Тіло — це лише пасажир без квитка, який їде зайцем.
Ви розумієте, Кардосо?
Бо зараз я мушу зізнатися,
що я закоханий у ту дівчину.
Погляньте на неї.
Чесно кажучи, я теж.
Сподіваюся, Роберто не буде ревнувати.
Хто такий Роберто?
Мій партнер.
Що? Ви жартуєте. Ви мене спіймали.
- Я повівся. - Так.
- Не кажіть, що не повелися. - Як йолоп.
- Розвели, як дурня. - Не кажіть, що не повелися.
- Розвели, як дурня. - Уставаймо.
- Добре. Отак. - Гарно пожартували.
Угору.
Стривайте. Станьте рівно. Ось так.
- Отак. - Трясця.
- Що таке? - Я пішов по великому.
Ні!
А тепер уже ви повелися!
- То ви так зі мною? - Тепер я надурив.
А ви думаєте, що тільки ви вмієте жартувати?
- Гаразд. - Стривайте.
Слухайте. Дивіться, що я придумав.
Якщо я такий
Що мені вдіяти?
Народився я красенем
І прагну кохати
Допоможіть. Разом.
- Ходіть. - Добре.
Допоможіть.
Якщо я такий
Що мені вдіяти?
З жінками стриматись не можу
Це було так мило.
Щиро дякую.
Мені здається, дівчина сохне за нами.
Звісно, двоє таких кавалерів… Чого ще очікувати?
У вас немає ще такого косяка, як той, що ви мені дали?
Ні. А тепер зробімо комедійну сценку.
Після цього вона впаде нам під ноги.
Зіграємо сценку пізніше. А спочатку я заспіваю танго.
«Якщо я такий», авторства Ботта, Ломуто й Перроті.
Якщо я такий
Ні. Ви вже це співали.
- Це чудова пісня. - Прекрасне виконання.
Але зараз ми зробимо комедійну сценку.
Що б я вам не казав,
ви маєте відповідати: «Я не Раппапорт».
Зрозуміли?
Уявіть, що ми щойно познайомилися.
«Я не Раппапорт».
Ні, ще ні. Ще ні.
Зараз я почну. Привіт, Раппапорте!
Отепер.
Я не Раппапорт.
Раппапорте, що з тобою сталося?
Ти був високий і товстий. Тепер ти низький і худий.
Я не Раппапорт.
Ти був молодим хлопцем із бородою.
Тепер ти старий, без волосинки.
Я не Раппапорт.
Ти вдягався в найкращий одяг, а тепер ти в брудному старому одязі.
Я не Раппапорт.
До того ж ти ще й змінив ім'я!
Я…
Авжеж! «Ти змінив ім'я».
От пройдисвіт. «Ти змінив ім'я».
Кардосо!
- Кардосо, я зараз. - Чорт, це він.
Мені треба прояснити думки. Ходімо.
Не хвилюйтеся. Ми з ним розберемося.
Ні, жодних «ми».
Ви залишаєтеся тут
і не кажете ні слова.
Обіцяєте, що якщо знадоблюся, покличете?
Так, клянуся всім святим.
Бо мене аж руки сверблять.
Заради бога. Зробіть мені послугу.
- Сідайте собі сюди. - Добре.
- І пам'ятайте про Родріго, добре? - Так.
- І дивіться в інший бік, якщо хочете. - Гаразд.
Кардосо!
Як у вас справи?
Ну… потроху.
Нас офіційно не познайомили. Гонсало Менендес Робертс.
- Антоніо Кардосо. Дуже приємно. - Вітаю.
Вибачте за поспіх.
Якщо не пробіжу півтори години, весь день затримується.
Безсмертя забирає надто багато часу.
Це дуже красивий парк, правда ж?
Нема надто багато людей і кіосків.
Я би провів тут урок.
Я викладаю комунікації в АКУ.
Комунікації?
Так. Усі типи.
Публічні, міжособистісні й внутрішньоособистісні.
Усі види…
Балаканини.
- Більш-менш так. - Більш-менш.
Я це прийму.
Що ж…
Ви, мабуть, помітили, що ми багато розмовляли, так?
Так.
Ви не повірите,
але я лиш нещодавно дізнався, що ви працюєте в будинку.
Я внизу, у котельні.
- І нікому не заважаю. - Авжеж.
- Це чудово. Супер. - Так.
- Я маю на увазі… Підійдіть. - Добре.
Я не розбирався з вашою ситуацією,
бо, чесно кажучи, не знав про це.
- Я здебільшого в котельні. - Ага.
- І нікому не заважаю. - Авжеж.
- Так. - Так.
Не зупиняйтеся. У вас ішло, як по маслу.
Ні, я…
Ви знаєте, ми змінили компанію з управління.
- Так. - Як президент Комітету власників, я…
Тобто ми всі, уся будівля,
слухаємося порад нової компанії з управління.
І вони порадили дати мені копняка.
Ні.
- Я б не сказав отак. - А як би ви сказали?
Вони зазначили,
що залишати вас у штаті більше не буде перевагою.
Це все одно дати копняка.
Ні…
Дивіться, ми можемо змусити вас піти на пенсію через вік.
Але люди в будинку дуже вас люблять.
І проголосували за два місяці вихідної допомоги.
А це непогано.
За два місяці ви нас, можливо, навіть не пам'ятатимете.
Кардосо.
Так?
Я йолоп.
Вибачте. Я йолоп. Перепрошую.
Я ненавиджу цей обов'язок, Антоніо.
Вам дуже добре виходить.
Антоніо.
Так найкраще для всіх.
Більше ніхто не буде від вас нічого вимагати,
не буде скаржитися на вас.
Не муситимете працювати,
визнаймо, це вже не для вашого віку.
Ми не комітет лиходіїв, ані не безсердечні люди.
Єдиний лиходій тут —
це час.
Справжній ворог — це час.
Погляньте на мене.
Я бігаю, як хлопчак. Кого я дурю?
- Розумієте, у чому річ? - Так?
- Я потрібен вам усім. - Ага.
- Скоро зима. - Так.
Той котел був встановлений у 1968 році.
У 1968-му?
Запевняю вас, що на землі немає нікого, хто знає викрутаси цього старигана так,
як я.
Гарантую. Так, гарантую.
Так.
- Дайте мені час до Різдва. - Що?
Це все, що я прошу.
До Різдва.
Заради чайових, розумієте?
Це хороші гроші, і я… Знаєте…
Що скажете?
Даєте час до Різдва,
а я навчу для вас нового працівника.
Річ у тім, що ми також замінимо й котел.
Так.
Ми візьмемо комп'ютеризований,
він неймовірний.
Він автоматизований, розумний.
Запускається за допомогою додатка.
З телефона.
Через Інтернет. На комп'ютері.
Це ніби магія.
Не треба нічого робити. Він працює сам по собі.
Є група інженерів, яка зробить радикальні зміни.
Труби, електросистема, вхідні двері. Усе.
Розумію. То я точно вам знадоблюся.
У мене тут у макітрі 40 років ремонту.
- Так. - Ні, слухайте.
Я знаю, що за кожним шматочком штукатурки
в тому будинку.
Запевняю вас.
Я серйозно. Тому можете бути спокійними.
Стривайте.
Усе, я зрозумів.
- Зрозуміли? - Не хвилюйтеся.
Кімната в підвалі.
Якщо дозволите мені залишатися там,
я працюватиму безкоштовно як супервайзер.
Я не братиму з вас ні копійки. Я зніму цей тягар із ваших плечей.
Річ у тому, що ми забираємо підвал
і перетворюємо його на зимовий сад.
Це немов… Це цілковита зміна.
Розумієте?
Забудьте.
Так. Я забираю свою пропозицію.
- Забудьте. - Кардосо, послухайте.
Мені нема чого слухати.
Якби ж я знав, що я житиму в зимовому саду.
То здавав би його в оренду.
Кардосо, я знаю людей у міністерстві соцзахисту.
Я можу знайти вам кімнату в якомусь будинку, у готелі в місті.
Ні, дякую. Я шукаю зимовий сад.
- Кардосо, знаєте, у чому проблема? - Так, знаю.
Проблема в тому, що ти лиходій фільму,
але хочеш здаватися героєм.
Ваша правда. Так. Ваша правда, я…
Я йолоп.
Я помилився. Вибачте…
- У мене розривається серце. Вибачте. - Не хвилюйтеся.
За два місяці ви навіть не згадаєте про це.
Знаєте, що ми зробимо? Ні, що зроблю я.
Я дам вам чотири місяці вихідної допомоги. Як вам?
Якщо інші протестуватимуть, бодай їм грець. Я доб'юся.
- Що скажете? - Чотири місяці краще, ніж два, правда ж?
Супер.
Ні. Стривайте.
То ми домовилися?
Кардосо.
Неприпустимо!
Ми вважаємо вашу пропозицію ганебною.
Слухайте, Менендесе Робертсе.
Я запитаю вас із щирої цікавості.
Як ви потрапили в таке скрутне становище?
Я не втручався раніше,
бо не міг позбавити себе задоволення спостерігати,
як ви закопуєте себе.
Це було неймовірно. Немовби з фільму жахів.
Потроху людина сама собі копає могилу.
Гарантую, я був шокований.
- Іван Ріфкін, дуже приємно. - Як справи?
Я з юридичної фірми Вайсмана, Ріфкін і Рокатальятта.
Наша фірма представляє пана Кардосо.
Власне, ми представляємо профспілку портьє і суперінтендантів.
- Ага. - Нас звати «ДОВОЛІ».
«Департамент охорони від осквернення,
лицемірства й інтриг».
ДОВОЛІ.
Знаєте таку організацію?
Ні. Ніколи про неї не чув.
Звикайте, бо відтепер ви часто будете про неї чути.
Забирайтеся!
Пан Кардосо просить нас піти.
Але це не так просто, бо ми діємо за власним протоколом.
Він дасть чотири місяці вихідної допомоги. Ми домовилися.
Так, я чув.
Який сміховинний жарт.
Пане Ріфкіне.
Слухаю.
Я не певен, чи розумію, що відбувається.
Усім спочатку важко.
- Я вас навчу. - Гаразд.
Ситуація проста, але я спрощу її ще більше.
Ми не погоджуємося на чотири місяці, ні п'ять, ні шість.
Ми погоджуємося на те,
що пана Кардосо влаштують як консультанта
на весь період реконструкції будинку,
який займе, скажімо десь так плюс-мінус, два роки.
Ні, архітектор сказав, що пів року.
Гаразд. Тоді скажімо, три роки.
Коли настане той момент, ми відновимо переговори.
Я гадки не маю, хто це.
Це правда.
Пан Кардосо більше знайомий з Вайсманом і Рокатальяттою,
які є більш спокійними партнерами в нашій фірмі.
Але в цьому випадку всі вирішили, що краще відправити «Удава»,
це ніжне прізвисько, яке мені дали в офісі.
- Пане Ріфкіне. - Слухаю.
Слухайте, я навіть ніколи не чув про вашу організацію.
-«ДОВОЛІ». - Так.
Будівля з величезним фасадом.
Не знаю.
Однак я знаю юриста з профспілки портьє.
Він знає, що ви хочете звільнити пана Кардосо?
Ще ні.
А ви знаєте, що має бути чотири власники,
які свідчитимуть проти нього?
Знайдіть їх, Менендесе Робертсе.
Чотири людини, які готові нести відповідальність перед суспільством за те,
щоб вигнати літню людину з дому після 52 роки роботи —
того, кого «Інститут ді Телла» в 1978 році
назвав суперінтендантом року.
Активіст, який боровся за права людини все своє життя.
Робітник, який у поті чола виховував трьох дітей і вісьмох онуків.
Стривайте. Послухайте.
Ні, Кардосо, ні.
Досить фальшивої скромності.
Ви герой
і люди мають знати.
Але мушу вас попередити,
бо попереджений означає озброєний,
і я людина цінностей навіть із людиськами.
Протягом усього суду, який, боюся, буде дуже довгим,
ви не зможете ремонтувати будинок.
Забудьте про зимові сади, багатоцільову кімнату, терасу…
Вартість вашого майна різко впаде й більше ніколи не підніметься.
Час, друже мій, тепер стане вже вашим лиходієм.
Тому я закликаю вас розглянути судові витрати,
чи ви виграєте, чи програєте,
і порівняти час, вартість і зневагу суспільства,
зі смішно малою сумою, необхідною для утримання пана Кардосо.
Я кажу це заради вас. Мені-то яка різниця?
Гаразд.
- Пане Ріфкіне. - Слухаю.
Я знав про право на апеляцію.
От тільки не знав, що Антоніо хоче подати позов…
Звісно, що хоче. Ви не знаєте наскільки.
І «ДОВОЛІ» теж дуже цього прагне. Його випадок стане тестом.
- Що? - Він для них просто ідеальний.
- А я тут до чого? - Перепрошую?
Ви розтоптали всі можливі права людини.
Старість, інвалідність, расова сегрегація.
Расова сегрегація? Що?
Цей чоловік — нащадок комечінгонів.
Поглянь на його риси.
Він корінний житель, розумієте?
Послухайте. Кардосо врізається в стіни. Йому 80 років.
А що легкого в тому, щоб мати 80 років? Бачите? Ви невіглас.
Ви не можете звинувачувати мене.
Поговорімо завтра, коли ми вийдемо на пікет до…
Як там? АКУ.
Вони люблять пікетувати.
Ім'я Менендес Робертс стане дієсловом.
«Менендесо-робертсувати».
«Переслідування людей похилого віку,
осіб з інвалідністю, корінних народів та незрячих».
Будь ласка, послухайте мене.
Я слухаю.
Проблема вийшла з-під контролю.
Ви не можете мене звинувачувати. Я представляю комітет.
Але ви погодилися стати їхнім обличчям.
Бо ви один із них.
Ви платите цілі статки, щоб купити старе майно.
Старі меблі, старі машини, старі картини.
Усе старе, окрім старих людей.
Бо прикраса з них ніяка.
Вони забагато говорять.
Навіть якщо вони мовчать, то кажуть забагато.
Вони схожі на майбутнє, і це вас лякає.
Хіба ви не розумієте, молодику,
що ви теж постарієте?
Проблема не в тому, що життя коротке.
Проблема в тому, що воно дуже довге.
І якщо вам зараз страшно й ви весь час бігаєте,
уявіть, що буде потім, коли ноги вже не будуть вас нести.
Звісно, вам би хотілося, щоб Кардосо був люб'язним,
мовчав і йшов собі у свій малесенький готель.
Але він цього не зробить,
бо я йому не дозволю.
Бо одна річ — назвати людину повільною, сліпою чи дурною,
але назвати її непотрібною —
це непростимо.
- Пане Ріфкіне. - Я слухаю.
Я дуже вдячний, що ви поділилися зі мною цими думками, і…
Доволі вже говорити. Хіба що перед суддею.
Що скажете, Кардосо?
Нападаємо? Нападаємо?
Ну… Гадаю, найкраще не атакувати.
Що, Кардосо? А боротьба?
Хочете сказати, що замість боротьби оберете роботу?
Так. Я приймаю роботу, а боротьбу — до біса.
Пане Менендесе Робертсе,
мій клієнт наказав мені подовжити запал.
Але бомба нікуди не ділася.
Ідіть.
Займайтеся аеробікою аж до будинку
й скликайте комітет.
Не спокушайте й не переконуйте. Передайте.
Кардосо залишається.
Як провідник, духовний порадник чи почесний суперінтендант.
Що забажаєте.
Але майте на увазі, що це домовленість між нами.
Не говоріть ані з профспілкою, ані з новим керівництвом.
Бо якщо «ДОВОЛІ» дізнається,
нам гаплик.
Дивіться, коли ви залагодите справу,
подзвоніть за цим номером і попросіть до телефона адвокатку Клару Коен.
Скажіть, нехай зв'яжеться з «Татком».
Це один із лідерів «ДОВОЛІ».
Попросіть її передати йому, що питання Кардосо залагоджено.
І відтоді
той Татко, про якого я вам сказав, уже про все подбає.
Зрозумів. Рієлторська агенція «Горріті»?
Так. Це консультативна група «ДОВОЛІ».
Вони домовляються з управлінням будинків і таке інше.
Ідіть. Швидше. Треба багато зробити.
Гаразд.
- Пане Ріфкіне. - Слухаю.
Антоніо…
Хочу сказати, що для мене це дуже важливі питання.
- Для всіх. На добраніч. - Я не можу через них спати, розумієте?
Це був чудовий мозковий штурм, я змінив думку про розрив генерацій…
Ще одне слово, і я напишу на вас заяву через «лінгвоцид».
Визнаю, іноді мені важко доносити свою думку.
А також іти звідкись.
- Ясно. Бувайте. - Ідіть.
- На добраніч, Кардосо. - Здійміть куряву!
Біжіть. Чудово.
Нема за що, Кардосо.
Мені розірвуть дупу.
- Що? - Заради Бога, мене запроторять за ґрати.
Мене зґвалтують у тюремній камері у 85 років.
- Лиш цього бракувало. - Але ж у вас досі є робота?
Чому ви мене не обіймаєте?
У мене й так все було чудово.
Мені мали дати зарплату за чотири місяці.
А тепер я не отримаю ні гроша.
Що я вам зробив?
Що я вам зробив, Ріфкіне, щоб заслужити отаке?
Мене звати не Ріфкін. Ріфкін — це моє амплуа шахрая.
Хто ви, в біса, якщо ні Ріфкін, ні Мобуту, ні Раппапорт?
- Хто ви такі? - Щойно я був Кларою Лемліх.
Жінкою. Лише цього бракувало.
Вибирайте собі те, що потрібно в конкретному випадку.
Блиск зник.
Та дівчина пішла.
Хто це?
- Ніхто. - Це наш юнак, правда?
Не «наш» юнак.
Мій юнак, гаразд?
- Мені треба дещо з ним обговорити. - Ні. Ви не будете з ним розмовляти.
Послухайте уважно, бо із цим хлопцем не слід зв'язуватися.
Він уб'є вас, а потім прийде й уб'є мене.
Тому наберіть води в рот і мовчіть.
- Стійте тут. - Добре.
Побачимося завтра.
Ходімо, Родріго.
Хто цей старий?
- Не знаю, я його не знаю. - Рухайся.
Де ти живеш, старий?
Спершу я скажу, де працюю.
У 19-му відділку.
Комісар Менендес Робертс. Відділ боротьби з наркотиками.
Серйозно? Я спитав, де ти живеш.
- Приблизно тут. - Справді? То я йду з тобою.
- Ні, не треба. - Ну ж бо, старий. Лише за 1000 песо.
Ні, синку. Не потрібно. Спасибі.
- Не потрібно? - Ні.
Тепер 2 000. Тариф зріс.
Оце збіг.
Сьогодні вранці я бачив типа з чотирма чи п'ятьма песиками,
який вигулював їх на повідці.
Я зроблю те саме.
Візьму тебе, отого старого пердуна, і ви обоє дасте мені 2 000, зрозуміло?
Ні, у нас була інша домовленість.
Інфляція, розумієш?
Давай, старий. Ворушися, у мене немає часу.
- І ти теж, іди! Рухай дупою. - Гаразд, ходімо.
- Цей стариган глухий? - Він іде.
- Воруши дупою. - Стій!
Я ніколи не сперечаюся зі сердитими.
Я навчився цього на цих самих вулицях 70 років тому.
Я лише приїхав і навіть не говорив іспанською.
Усі ми були в чиємусь меню.
Проблема в тому, що в нашому випадку ти помилився зі стравою.
У випадку мене з Антоніо ти їси сам себе.
Ми теж живемо на вулиці.
Теж щодня дивимося у вічі смерті,
як і ти, Родріго.
Ти сердишся, і маєш у цьому рацію.
Я теж розлючений.
Але проблема вгорі.
Ті, хто тягнуть за ниточки.
Бо ти, я й Антоніо маємо одного ворога
й повинні триматися разом.
Потисни мені руку!
Ось так.
- Тепер 5 000 песо. Почув? - Ой.
І наперед, інакше я тебе вб'ю, старий гівнюку.
- Ні, я не можу. - Можеш.
- Давай усі гроші. - Не дам.
Ні, у мене є 40 000 песо.
Я б з радістю поділився ними з тобою, але не отак.
Не отак?
Так. Віддавай 40 000 песо або я заріжу тебе прямо тут.
- Подумай, сеньйоре. - Не лізь!
- Ні. - Не лізь! Стій там.
Стій там, бо зроблю з тебе решето. Чуєш?
А ти, старий, давай мені 40 000 песо.
- Віддай гроші, бо вб'ю. - Ні. На тобі.
Якого біса, старий?
- Вилупок! - На тобі!
Що тепер?
Що ти робиш? Хочеш здохнути?
Ні, Родріго!
Розкажи йому, як тут усе влаштовано.
Це ти винен, старий.
Сеньйоре.
Сеньйоре, уставайте.
Ну ж бо.
Не жартуйте.
Підводьтеся, будь ласка.
На допомогу!
Будь ласка, допоможіть! Сюди!
Будь ласка, допоможіть!
Сюди!
Уставайте, сеньйоре.
Будь ласка, допоможіть!
Сюди! Допоможіть!
Допо…
Допоможіть!
Ну? Як вам?
Цей хлопчак наробив у штани.
Так, цей виродок більше нас не турбуватиме.
Бах, влупив його палицею! А тоді ще раз!
Добряче відгамселив.
Скажіть мені, Рокі Бальбоа.
Ви залишитеся тут?
Бо якщо ви залишитеся тут,
без образ, але я йду звідси до біса.
Я знав, що ви будете хвилюватися за моє здоров'я.
Нічого страшного, легке розтягнення.
Я вмію падати.
І знати, як падати — це половина успіху.
Лікарям у реанімації я теж сподобався.
Вони ставилися до мене майже як до людини,
і я дав їм 40 000 песо як чайові.
Я все одно залишився без грошей,
але зберігши свої принципи.
Або ви підете, або я.
Цей тип не повернеться, Антоніо.
Він шукає легких грошей.
- Він не хоче проблем. - Ну…
А якщо він повернеться, то я поясню йому, як рівний,
що ми в одній пастці.
Оскільки ви так добре ладнаєте, я залишу вас двох наодинці.
Стривайте. Не йдіть.
Така дружба, як наша, — це рідкість.
- Її треба захищати. Розумієте? - Яка дружба?
Ніякої дружби не було.
- Чому? - Я навіть не знаю вашого імені.
Але ви допомогли впалому товаришу.
Я б допоміг кожній пораненій собаці.
- Справді? - Я вам дещо скажу.
Коли я побачив вас майже мертвого,
то сказав собі: «Антоніо, з тобою такого не станеться».
Погляньте.
- Погляньте на це. - Тату!
Хлопець залишив ніж.
- Ви це розумієте? - Так.
І він точно прийде його шукати.
І я віддам його йому.
От це переговори. Отак можна завоювати людей.
І я зроблю це далеко від вас,
аби він зрозумів, що ми з вами не пов'язані.
Розбійник загубив шаблю, а ви йому її повертаєте.
Уміти відступити — це половина битви.
Ви собі падайте далі, а я далі відступатиму.
Побачимо, хто закінчить матч із не потовченими кістками.
Ви не можете платити цьому типу за своє право на існування, Кардосо.
Магазин зачиняється на обідній сон. Приходьте о п'ятій.
Так, лягайте спати.
Дайте світу те, що він хоче, як завжди.
Тату!
- Що? - Тату!
- Боже. - Що з тобою сталося?
- Нічого. - Що? Усе гаразд?
Так, усе гаразд.
Не переживай.
- Але я… - Лиш розтягнення.
Що, стегно?
Ні, просто розтягнення.
А чоло?
- Оце? - Так.
- Маленька подряпина. - Маленька подряпина?
- Нова бійка? - Ні. Я ніколи не б'юся.
Серйозно?
А минулого місяця, коли ти напав на м'ясника?
Я не нападав на м'ясника.
Я напав на м'ясо.
При тих цінах воно буквально благало про це.
Але це незаконно. Ти розкидав речі, наробив безладу.
Ти збираєшся криміналізувати соціальний протест?
Ні. Це ти тут кримінальний елемент. Не можна такого робити.
Сідай, тату. Побалакаймо. Можеш розповісти, що сталося?
- Нічого. - Не вигадуй.
- Ну? - Нічого. Дезорієнтоване, пригноблене дитя.
Ще одна жертва цього збоченого суспільства.
- От і все. - Злодій?
Ні. Що?
Ти побився зі злодієм?
Я не побився. Ми розмовляли.
- Просто не віриться. - І ми зайшли в глухий кут.
Більше нічого не кажи. Це я винна, бо залишила тебе самого.
Я мушу стежити за тобою. Я не можу зводити з тебе очей, тату.
- Поглянь, що ти коїш. - Припини, ти мене лякаєш.
Це я лякаю тебе?
Прекрасно. Я постійно живу в жаху.
Коли дзвонить телефон, я підстрибую.
То поліція. То лікарня. Тату, що з тобою трапилося?
Місяць тому в тебе все було супер.
А сьогодні вранці мені дзвонить якийсь чоловік. Як його звати…
Менендес Робертс.
- Він подзвонив тобі? - Так.
І що сказав?
«Передайте "ДОВОЛІ", що проблему Кардосо залагоджено».
Чудово!
«Будь ласка, передайте це пану Ріфкіну».
Я так розумію, Ріфкін — це ти.
Принаймні, учора.
І ким ти будеш завтра?
Дивися, тату.
Я прийшла сказати тобі,
що це востаннє, коли я тебе прикриваю.
Ти ж не видала мене, правда?
Ні, не видала. Але це кінець.
Лише цього року я вже була редакцією «Телефе»,
адміністрацією 24-й округу,
Національним інститутом Сан-Мартіна,
Офісом омбудсмена й «ДОВОЛІ».
«ДОВОЛІ» — це шикарна назва, правда?
Ні, досить.
Припини. Поглянь на себе.
Моя власна дочка вже забула, що таке моральний принцип.
Принцип?
Який принцип? Тут немає принципів. Це шахрайство.
Це особисте щоденне шахрайство.
Це владу терору однієї людини. А нажахана-то я.
Три тижні тому я прийшла у свій офіс,
а мені кажуть, що дзвонив коп із федеральної поліції,
питав, чи я й далі добре себе веду.
Було важливо, аби ти відчула на власній шкірі,
як це — бути переслідуваним, під наглядом.
Переслідуваним?
Ви мене лякаєте, сеньйоро Коен.
Я боюся того, що б ви зробили зі мною заради вашої «любові».
Я боюся ваших допитів. Тортур, чесно кажучи.
Яких допитів, тату?
Питань, якими ти перевіряєш, чи в мене вже мізки висохли.
«Що ти вчора робив, тату?
Що ти їв сьогодні на обід, тату?»
Одна неправильна відповідь — і ти знаходиш мені медсестру.
Дві — і відправляєш у будинок для літніх людей.
Найбільше я боюся, що одного дня я прокинуся бовдуром
і ти запроториш мене в божевільню.
Або, ще гірше, у свій дім.
Філію Сибіру в Ла-Оркеті.
Мене мало що лякає.
Ну, насправді тільки одне.
Ти!
Коли ти приходиш до мене додому, я ігнорую дверний дзвінок.
Будь ласка, не переслідуй мене.
У Буенос-Айресі замало парків, аби сховатися від тебе.
Татку!
Не зви мене татком.
Я тато, як і завжди.
То що, називати тебе доктором Енгельсом?
Ага!
Ти справді думав, що я не помітила?
Доктор Енгельс, психоаналітик.
Доктор Федеріко Енгельс, з Інституту Фрейда.
Та ти що!
Тоді чому ти відповідала на листи?
Бо поговорити з тобою нормально — це практично неможливо.
Це найкращий спосіб, аби ти мене вислухав.
Я пишу доктору Енгельсу й кажу йому, що думаю.
- Це було розумно. - Дякую.
Принаймні ти досі розумна.
Можливо, ти втратила пристрасть, ідеали…
Годі, тату.
Я пам'ятаю, ніби вчора, ті часи,
коли ти вважала, що світ не належить тому, хто запропонує найбільшу ціну.
Не сьогодні, тату. Тільки не ця тирада.
Це, звісно, було перед рієлторською агенцією «Горріті».
До того, як ти обміняла Маркса і Леніна на «Дольче і Габбана».
Хоча би придумай новий жарт, добре?
Королева житлового управління.
З черевиками за 300 доларів.
Зрадниця свого імені.
Гівняного імені.
Клара — не гівняне ім'я.
Клара Лемліх. Вона щось захищала.
А я ніколи, так?
Клара Лемліх, яка відстоювала свої ідеали.
Починається.
Листопад 1948 року.
«Мені лише дев'ять років».
Мені лише дев'ять років.
Ще ніколи не збиралося стільки людей.
- Тисячі виробників сорочок. -«Я позаду…»
Я позаду зі своїм батьком.
Він бере мене на плечі, щоб я міг бачити.
Були скликані загальні збори.
Першим виступив Гомперс, потім Монсеррат Бенгореа,
Паласіос і Бенвенуто.
Усі виголосили гарні промови.
Говорять про босів, які цінують власність більше за життя,
а прибутки — більше за людей.
Прекрасні промови, красиві слова.
Але зібрання було трохи холодним.
«Аж раптом…»
Аж раптом біля мене
підводиться худенька дівчина, підліток.
Біжить на сцену.
Безстрашно стає поміж великих постатей.
І починає кричати на їдиші до сотень людей.
Мало хто говорить їдишем, як ти можеш собі уявити.
Однак у неї була здібність домогтися, аби її розуміли всі.
Цією дівчиною була Клара Лемліх.
«Я робітниця,
ще одна з тих, хто мучиться в нелюдських умовах праці.
Мені набридли слова,
які не приносять тепла, не вгамовують голоду
й не заспокоюють нашого обурення.
Я пропоную негайно скликати загальний страйк».
На мить запанувала абсолютна тиша.
А тоді з натовпу виривається страшенний рев,
ноги товчуть по підлозі…
Делегат просить схвалення.
І тисячі людей кричать: «Так!»
В один голос.
«Ви впевнені?
Ви готові віддати за це своє життя?»
Три тисячі рук піднялися вгору.
І мій тато, який тримав мене, каже:
«Підійми руку, синку. Підійми руку, бо я клянуся в цьому».
І моя ручка підіймається.
І моє серце дев'ятирічного хлопчика гупає, як барабан.
Тим часом мій батько й тисячі інших присягали:
«Якщо я стану зрадником справи, до якої долучаюся,
нехай ці пальці зів'януть на руці, з якої вони з'єднані».
-«І делегат…» - І делегат кричить:
-«Оголошено загальний страйк!» -«Оголошено загальний страйк!»
- А тоді всі… - А тоді всі плескають, Кларо!
Через багато років народилася ти —
з потужним криком.
І я сказав твоїй мамі:
«Естер, це сила Клари Лемліх».
-«Ось її ім'я». -«Ось її ім'я!»
-«Ти народилася із цією пристрастю!» - Ти народилася із цією пристрастю!
Моя донечка.
- Ходімо сюди. - Це прекрасно, тату.
Так.
Тепер, через 60 років,
я розумію, що вона народила КДБ.
Іди ти до біса, тату.
Якщо присягнешся, що не слідкуватимеш.
Тату, Клара це для мене не просто ім'я.
Для мене Клара — це прокляття.
У школі всім, коли їм виповнювалося десять,
дарували, не знаю, велосипед.
А ти мені подарував «Капітал».
Мені було десять років, тату.
Пам'ятаєш Патрицію? Ту з чубчиком?
Так, звісно, пам'ятаю.
Моя єдина подруга.
Якось вона сказала, що вірить у Бога.
Я геть збентежилася.
«Тату, Патриція сказала, що вірить у Бога. Що їй сказати?»
«Скажи їй, що це пройде».
І я сказала їй це, а вона передала матері.
Мама сказала татові. А він — усім.
Наступного дня у всьому кварталі не було нікого,
хто хотів би зі мною гратися.
Я була сама.
Усе моє дитинство пройшло в самотності.
Несправедливість.
Ти вірила у свої власні речі, а я захоплювався тобою.
Ти вийшла з партії. Я це поважав.
Ти протестувала за права людини, за суверенітет Мальвін, за демократію.
Ти протестувала,
і це був твій власний голос, не мій або чийсь інший.
Ти хотіла змінити світ, і тобі це подобалося.
Так, подобалося.
- А змінилася ти. - Тату, ми всі змінюємося.
Лише світ не змінюється.
- Що з тобою сталося? - Що зі мною сталося?
Я одружилася, народила двох дітей, жила своїм життям.
Я веду битви, які можу виграти. Я розумніша, ніж раніше. Ось що сталося.
І тепер увесь квартал хоче гратися з тобою.
Ти одружилася з Рікі, усміхненим хірургом.
Обдираючи й лікуючи багатіїв,
він придбав будинок у Ла-Оркеті.
Твої діти твердо вірять у телебачення через «Нетфлікс».
А інші діти граються з ними.
Це нова утопія.
Усі граються з усіма.
- Я ні. - Я пішла.
Я своїх ворогів зберігаю, я їх годую.
- Я про них не забуваю. - І чим ти займаєшся?
Пікетуєш біля м'ясної крамниці.
Боже, для тебе все так легко, що, присягаюся, я тобі заздрю.
Ти знаєш, на чиєму ти боці. Але чому ти ведеш старі війни?
Твоєї революції не існує. Вона стара. Усе скінчено.
Ти бачив останнім часом людей — свої улюблені маси?
Їм начхати.
А в мене немає часу на твою революцію.
Я дуже зайнята, тату.
Мені треба на роботу.
Я даватиму, де отримаю щось натомість. Ти розумієш?
Я помилився.
Ти вже навіть більше не розумна.
Я знаю, що нічого не змінилося.
Думаєш, я бовдур?
Тоді тим паче.
Єдина відповідь на скандал — спричинити новий скандал, розумієш?
Спричинити скандал!
Я більше не можу, татку. Годі.
Привіт, Раппапорте.
Годі, тату.
Привіт, Раппапорте.
Я не гратиму.
Ну ж бо, у дитинстві тобі це подобалося.
Але тепер я вже не пам'ятаю.
Раппапорте, як там сім'я?
Я не Раппапорт.
А магазин взуття?
Я не Раппапорт.
Привіт, Раппапорте. Як справи?
Я не Раппапорт. І не плескай мене по спині.
І за кого ти себе маєш,
аби розказувати мені, як я маю вітати Раппапорта?
Ти злишся на тата.
Пробач мені.
Пробач мені, тату.
Я маю щось із тобою зробити.
Ні, тобі не треба нічого робити.
Я хочу, щоб ти поміняв район.
Припинив блукати вулицями й перебував у безпеці.
Я налаштована твердо.
- Вибач, у мене є справи. - Куди ти, татку?
Тату, послухай мене. Сядьмо отут, гаразд?
Я хочу розповісти тобі про свої думки.
Послухай мене.
Дивись…
Я дам тобі три варіанти, гаразд? І тобі треба обрати один.
Перший варіант — ти починаєш жити зі мною.
- Окрема кімната, окрема ванна кімната… - Відмовлено.
Другий варіант.
Рікі, усміхнений хірург, знайшов дуже гарне місце біля нашого дому.
Я принесла тобі, щоб ти подивився. Резиденція «Ларчес».
Відмовлено.
Третій варіант.
Не мій улюблений,
але я готова на випробувальний місяць.
Живи далі в себе вдома.
- Гаразд. - Проте не ховайся від мене.
Приймай мої візити, хоча б раз на тиждень,
і перестань ходити в парк.
Я не хочу, щоб ти бродив по вулиці, тату.
До того ж щодня в обід тобі треба ходити в інше місце.
Я побувала тут. Просто супер.
Тобі тут даватимуть обід, а після обіду є програма активностей.
Це центр для літніх людей «Успальята».
Який центр?
- Центр «Успальята». - Ага.
Тобі будуть давати… Дивися.
Активності. Читай.
«Перша година.
Доктор Альфредо Мантовані представить аудіовізуальний гід
щодо гігієни й профілактики в старшому віці.
"Хай живе гігієна"».
Ну…
«Друга година. "Хай живе народна музика". Гітарний джем у стилі гаучо».
Це класно.
«Й о 15:30 — майстер-клас "Хай живе мистецтво та рукоділля",
під наглядом пані Грасіели Раймундес».
Гаразд. Тоді підсумуймо.
Є вигнання в Ла-Оркеті,
є острів диявола та «садок для стариганів».
Відмовлено, відмовлено та відмовлено.
А тепер, перепрошую, я вже біжу.
Поцілунок для татка.
Багато-багато поцілунків. Ось так, дякую.
Я подам на тебе в суд, тату.
Після того як ти захопив м'ясну крамницю, я пішла до адвоката.
Я можу оголосити себе твоїм опікуном.
Він каже, що є безліч доказів,
які доводять, що ти фізично й розумово недієздатний,
аби самому давати собі раду.
Існує ціла історія того, як ти нападав, погрожував
і видавав себе за інших.
Тату, от дивлюся на тебе в такому стані, із цими ходунками.
Я хочу захистити тебе.
Благаю тебе,
не змушуй дзвонити тому адвокату.
Якщо втечеш, я тебе знайду.
Якщо треба, я готова, що ти мене ненавидітимеш.
Ти зараз серйозно?
Так.
Кларіто, я повинен дещо тобі сказати.
Я написав листа, аби ти прочитала його після моєї смерті,
але гадаю, краще, щоб ти дізналася зараз.
Що відбувається? Ти мене лякаєш.
Ми з мамою
відчували неабияку ніжність одне до одного.
Я хочу, щоб ти завжди це пам'ятала.
Новий рік, 1959 рік.
Ми святкували в «Клубі молодих робітників»
і між келихами сидру
згадували трохи діалектичний матеріалізм,
трохи додаткову вартість.
І завжди було місце для флірту.
І раптом ми отримуємо новини з Куби.
Фідель увійшов у Гавану.
Революція перемогла.
Розпочалася гаряча дискусія про те, що робити, чого не робити,
немовби ми могли щось зробити з Вілли-Креспо, правда ж?
Почали обговорювати стратегії.
Усі сварилися, сперечалися.
Аж раптом я бачу: сидить жінка
зі сльозами на обличчі, які скочуються на радіо.
Це була Естер, твоя мама.
І я відчув стільки ніжності.
Через кілька років народилася ти, моя дорогоцінна донечка.
Усе було чудово, прекрасно.
До жовтня 1992 року.
До третього жовтня.
Що сталося?
Я закохався.
Я закохався, Кларіто, уперше і єдиний раз у житті.
Моє серце розірвалося.
Тату, я не знаю, що сказати. Однак ти просто людина.
Їй було 20 років, а мені 53.
- Що? - Так.
- Де ти з нею познайомився? - У бібліотеці АІВА.
Я сидів за головним столом,
й аж раптом бачу дивовижну дівчину, Ану Грімберг,
яка вчиться.
Вона підводить очі й усміхається.
Я не міг навіть слова вимовити.
Вона повертається до книжки.
У неї такий сумний вигляд.
Видно, що вона самотня.
Вона встає, щоб уже йти.
Я мушу з нею поговорити.
Чи вистачить мені сміливості?
І я заговорив до неї.
Я розмовляю із нею,
і слова лилися в нашій розмові годинами.
А через кілька днів — уже в її квартирці на вулиці Фінок'єтто.
Це був найщасливіший період мого життя.
Вона розповіла, що я врятував її від самогубства.
Я врятував її якраз вчасно, Кларіто.
Якраз вчасно.
Завдяки мені вона не померла.
- Ох. - Проте я одружений з Естер.
І нічого не можна вдіяти.
Вона переїхала до Ізраїлю, аби розпочати нове життя.
Через пів року я отримав листа.
У якому писало: «Є дитина».
Дівчинка.
А потім кожні рік чи два
ще один лист, короткий.
А потім… тиша.
Назавжди.
Три місяці тому я отримав телеграму з посольства Ізраїлю,
у якій було сказано, що наступної п'ятниці о п'ятій пополудні
до мене завітає сержант Грімберг.
Й о п'ятій після обіду з'являється сержант Грімберг.
І це жінка.
Так от, сержантка Грімберг —
це моя дочка.
Тридцять два роки.
Вилита матір. Вродлива.
Вона приїхала в Буенос-Айрес для того, щоб познайомитися зі мною.
І вона забере мене до себе.
Саме тому я мусив це розповісти.
Наступного місяця ми летимо до Ізраїлю.
І там я проведу свої останні дні.
Тому все.
Тобі нема через що хвилюватися.
Як мені не хвилюватися, тату? Те, що ти мені розповідаєш, це…
Мені теж нелегко, золотце.
Але, як розумієш, я мусив тобі це розповісти.
Розумієш?
Га?
- Я хочу з нею познайомитися. - Звісно.
Вона твоя сестра.
- Коли я можу з нею зустрінуся? - Післязавтра, у п'ятницю.
На обіді. Я пригощаю.
Ні, гайда я заплачу, тату, і ми підемо в якусь гарну місцину.
Гаразд.
Гаразд. Мої вітання.
Нарешті ти отримав те, що хотів — дочку-солдатку.
Ні, сядь. Куди ти йдеш, золотце?
Я запізнююся, тату. Мої сани припарковані в другому ряду.
Сибір далеченько.
- Побачимося в п'ятницю. - Сядь на хвильку.
До п'ятниці, тату.
Повернися, Кларіто. Хвилинку, Раппапорте.
Привіт, Раппапорте!
Раппапорте, що з тобою сталося?
Раніше ти був високим і білявим.
А тепер…
Раппапорте, Раппапорте.
Раппапорте.
Ви все вигадали.
Звісно.
От же ж сучий син.
Своїй власній доньці.
Я зробив це, щоб урятувати життя.
Своє.
От же сучий син, мати рідна.
Мене хотіли відправити в дім для літніх людей.
Не було часу вагатися.
Я ще не зустрічав більшого сучого сина
у всій історії синів і сучок.
Ви би пішли, як ягня, до концтабору,
щоб вас повісили на модринах.
Я б ніколи не зробив такого зі своєю власною дочкою. Ніколи.
Вона більше не моя дочка. Вона колабораціоністка.
До того ж вам це не зійде з рук. Післязавтра, у п'ятницю…
У п'ятницю я буду в Кему-Кему або в Гонконгу.
Кему-Кему… Я вас прошу.
У такому стані ви й до центру не доїдете.
Кудись та й поїду. Туди, де мене не знайдуть.
Справді? А ваша дочка? Вона думатиме, що ви померли.
Що ви за чоловік?
Вам на всіх начхати, старигане.
Я залишу їй листа. Ось і все.
Я надішлю їй листа, у якому поясню причини своєї поведінки.
І все.
Родріго?
Ні, це не може бути він. Цей набагато більший.
Який гарний малюнок, Лауріто. Дуже схоже.
Як ти мене знайшов?
Хто шукає, той знайде, крале. Ти мені дещо завинила, правда?
Так.
Прошу.
Чекай. Ти винна мені 500 штук. А тут і 100 нема.
Агов.
Агов, ходіть сюди.
Ходіть сюди. Гайда.
- Що таке? - Ходіть сюди.
- Я поясню. - Що?
Що парк переповнений йолопами й наркоманами?
Я не змогла дістати гроші, але дістану.
Коли ти дзвонила о третій ночі, щоб дістати кокаїн,
я колись казав: «Не можу»?
- Ні. - Я колись тебе підводив?
Ні. Я знаю, вибач.
Дідько! Як мене бісять люди без моралі!
Ходи сюди, мала.
Ходи сюди!
Стій, чорт забирай!
Будь чемна, бляха.
Ти повинна сприймати мене серйозно, Лауріто. Серйозно.
Бо якщо ні, я не поверну своїх грошей.
А якщо я не поверну грошей, ти не доживеш до старості.
- Завтра о восьмій в альтанці. - Дай мені більше часу. Я не можу…
Сідай сюди.
Послухай мене.
Ніколи не кажи: «Я не можу», Лауріто.
Ти двигунчик, який може, ясно?
Попроси у своїх батьків.
Продай щось.
- Чи піди в якийсь закуток і продай себе. - Ні.
Але я свої гроші поверну.
- Завтра о восьмій в альтанці. - Ні.
І не смій тікати з міста, золотце.
Це було би помилкою.
Чорт забирай.
Лайно, а не місто.
Навіть здається, що ти сам стаєш лайном.
Бувай, кралю. До завтра.
Сеньйорито!
Усе гаразд, сеньйорито?
Бідолашна…
Що ж це таке!
Прошу. Візьміть.
Візьміть, якщо потрібно, рибонько.
Дякую.
Та що ви, нема за що.
Це був лихвар?
Ні, він дилер.
Продавець.
- Продає наркотики. - А у вас немає грошей, щоб заплатити?
Боже.
Послухайте моєї поради й тікайте якомога швидше.
І то якомога далі.
Виїдьте з міста, якщо потрібно.
Не знаю…
Сядьте на поїзд, навіть не знаючи, куди він прямує.
- Але їдьте, золота. Послухайте мене. - Ні.
Чому? Чому я маю тікати?
Я вибираюся з усього цього.
Я вже три місяці нічого не вживала.
Я вступила до художньої школи.
- Хочете, покажу? - Звісно, золотце.
Я щодня приходжу в парк.
І весь час малюю.
Тому що я хочу чогось досягти в житті.
Але цього недостатньо.
Ні, не роби так зі своїми малюнками, зозулько.
Ні, вони дуже красиві. Не роби цього.
Послухай моєї поради — скоріше тікай і їдь далеко.
Ні.
Від них не втекти.
Це як мережа магазинів, які всюди мають свої філіали.
Вона має рацію.
Треба вжити інших заходів.
Скажіть, сеньйорито.
У вас є плани на обід у п'ятницю?
Не знаю.
У п'ятницю я лежатиму в лікарні. Або в морзі.
Ні, ви не будете в лікарні.
Довіртеся мені.
Ви не помрете. Не помрете.
Так, зозулько?
Година?
За десять восьма.
Чудово.
Як мене звати?
Знову? Скільки разів я маю це повторювати?
Як мене звати?
Донато.
Повне ім'я.
Северіно Донато.
Більш відомий як…
«Охриплий» Донато.
Добре? Я склав іспит?
Генеральний комісар Северіно «Охриплий» Донато.
Гаразд, тепер ви. Як вас звати?
Мене звати «Пішов ти».
Як вас звати?
Робледо, що заїкається.
«Заїка» Робледо.
Як може бути Робледо, що заїкається? Ви заїкаєтеся?
А ви охрипли?
Будь ласка.
«Заїка» Робледо, сеньйоре. Заїка Робледо.
Думаєте, він питатиме біографію, перш ніж застрелить?
Це може виринути під час розмови.
У таких ситуаціях деталі — це головне.
«Заїка» звучить як кулемет.
Заїка.
Ви представляєтеся й кажете:
«Старший сержант Еварісто "Заїка" Робледо».
Ні, я не казатиму такої дурні.
Я зроблю те, що обіцяв зробити, і крапка.
Це й так немало.
Я курю.
Курю.
Я 32 роки сигарети не торкався.
Я познайомився з вами й тепер курю. Це неймовірно.
Слухайте, я роблю це заради дівчини, щоб вона не займалася проституцією,
але я не залишуся ні на хвилину більше, ніж треба.
Ви бомба уповільненої дії, старигане.
Прошу ще раз пройтися по нашій легенді, сеньйоре.
Що я вам заподіяв? Поясніть.
Той засранець вчора не прийшов. І сьогодні теж.
Ми вже не мусимо оплачувати його збір. Правильно?
Поки що.
А ваша робота?
Хтось згадував звільнення після розмови з Менендесом Робертсом?
Поки що.
Коли отой тип прийде,
підійдіть до нього й скажіть: «Доброго дня».
«Старший сержант Еварісто "Заїка" Робледо.
З вами хоче поговорити генеральний комісар Донато.
Його називають Охриплий».
Приводите його сюди, і все.
Ви зробили свою роботу.
А тоді я вшиваюся.
Іду додому й решту історії дізнаюся з новин.
Я просто не розумію.
Якщо з ним будете розмовляти ви,
то навіщо вам я?
- Я цього не розумію. - Деталі, Антоніо.
Це справляє враження, що в мене є штат, організація.
Зараз, Кардосо. Зараз.
Краще вшиваюся.
Ні, туди. Ідіть туди.
Ви чого, старий?
Робледо, Еварісто. «Заїка». Дуже приємно.
Слухайте, мій бос… Генеральний комісар Донато, він отам.
Він хоче вас бачити.
- Ваш бос? - Так.
Я з його штату. Але побачитися з вами хоче він.
- А ви хто? - Його підлеглий.
Але хто ви?
Робледо.
Еварісто. Заїка.
Десь я вас бачив. Ми часом не знайомі?
Ні.
Ні, сеньйоре. Ви мене не знаєте.
Ні, послухайте. Ви мене не знаєте, тому що я… Слухайте, я…
Я ніхто.
- Як це ніхто? - Я ніхто.
Я не існую.
Ні, але дивіться. Послухайте уважно, тому що…
Людина, яка справді кимось є і хоче вас бачити — це він…
Не можу, я зайнятий.
- Комісар… - Я сказав, що не можу, я зайнятий!
Ага, я не зрозумів.
Видно, він не може. Каже, що зайнятий.
Слухай, виродку.
Ви до мене?
Так, ти, Аль Капоне.
- Ходи сюди. - Що ви хочете?
Я не хочу кричати. Ходи сюди.
Лауріта Мартінес. П'ятсот штук.
Знайоме ім'я? Знайома сума?
Що?
Сюди, малий.
Ходи побалакаєш із татком.
Я залишу вас, балакайте собі.
То що там із Лаурою Мартінес? Ви хто?
Я комісар Донато.
- Якщо ця шльондра думає… - Ця шльондра — моя дочка.
Сядь.
- Гаразд. - Ви погляньте.
У цієї дівки є батько.
Я не її біологічний батько, я інакший батько.
У мене багато дітей.
Я Охриплий Донато.
Я ніколи про вас не чув.
На твоєму рівні — звісно, що ні.
Ви, молодняк, мало що знаєте.
А потім опиняєтеся в канаві.
Я тебе проінформую.
Ти, мабуть, маєш контакт із 32-м відділком.
Я очолюю весь південний округ.
Від авеню Бельграно до річки Ріачуело.
Можеш зробити висновок, що в мене немає часу на дрібниці.
Таке я залишаю Горділло.
Рохеліо Горділло.
«Двоголовому».
Заїко!
Він не знає Двоголового.
Не чіпай Заїки, ясно?
Він проводить екскурсії там, звідки ніхто не повертається.
- Зрозуміло? - До суті, старий.
Не роби цього. Мене це дратує, і тобі точно не корисно.
Поговорімо про твою проблему.
Ця дівчина, Лауріта. Я нею не задоволений.
Те, що вона підсіла на кокаїн, я вважаю особистою невдачею.
Я це визнаю.
Але вона сказала, що ти її вдарив, і це мене також не тішить.
Я розумію, що тобі потрібно стежити за своєю територією,
але ми розберемося самі.
Це не твоя справа.
Вона частина сім'ї, і більше нікому не спричинятиме проблем.
Ти зрозумів? Забудь про неї.
Ти її не знав.
Забудь про неї, або спогадом тут станеш ти.
Тобто ви, двоє причмелених, щось мені зробите?
Звісно, що ні.
Ми нікого не ображаємо.
Я не буду битися з тобою, ти можеш убити мене одним дотиком.
Хоча із Заїкою не варто зв'язуватися.
Ти жартуєш? Досить уже цих дурощів.
Що ви двоє робили тут учора?
- Не пам'ятаю. - Ні?
Ти мав оце. У мене очі на потилиці.
- Попереджаю з ввічливості. - Скажи, де дівка.
Ти робиш серйозну помилку.
Пішли ви обидва! Я ненавиджу, коли мене не поважають!
Спершу дівка, а тепер два старі пердуни.
У мене на лобі написано «бовдур»?
- Не знаю, сеньйоре, я погано бачу. - Досить.
Скажи мені, хто ти й де дівка.
- Я Охриплий Донато. - Мені начхати! Де вона?
Мені начхати!
У відділку знають, що я тут.
Якщо не вернуся до дев'ятої, пришлють людей.
Ти далі вважаєш мене бовдуром? Скажи мені, де дівка.
Я не маю права нічого казати.
Слухай, я живу на вулиці.
Ти не поважаєш мене на вулиці, яка є моїм домом.
- Де вона? - Я комісар Донато.
Побачимо, як ти даси відсіч, комісаре.
- Руки забери! - Де твої люди? Я їх не бачу.
Відпустіть його!
Відпусти його, чорт забирай! Бо викличу поліцію!
Заїка вміє говорити!
Там на розі стоїть. Іду покличу його.
- Повернися. - Іду покличу.
Старий!
Агов! Що це таке?
Що це? Це божевільний стариган із ножем у руці.
Ти мене навіть не бачиш!
Я бачу синю тінь із кров'ю всередині.
Підійди ближче, і я тебе проколю. Клянуся, я тебе дістану, паскудо.
Досить, Заїко. Я пішов.
Довбані старі пердуни всі нерви мені виїли. Де та дівка?
Що, п'ятами накивав, виродку?
Ні, Кардосо.
- Ти злякався, козел! - Кардосо!
Це моє місце, зрозумів?
Мене звати Антоніо Кардосо, боягузе!
Ще раз зі мною зв'яжешся — і я відріжу тобі яйця!
Відріжу твої яйця на салат, чорт забирай!
Ні! Ні, сучий сину!
Ні, ти, сучий сину! Ні!
Кардосо!
Кардосо, ходіть сюди.
Сідайте сюди, якщо хочете.
Я лишень…
Ні слова, будь ласка!
Я лишень хотів вам сказати,
що, чесно кажучи, я дуже за вами скучив, Кардосо.
Ви вже казали.
А ще я хочу висловити радість, що вас виписали з лікарні.
Єдине, про що я шкодую, —
що мені не дозволили вас провідати.
Звісно, я б вас не впустив.
Ви можете сказати, що ви лікар, й ампутуєте мені ногу.
Я провів 12 прекрасних днів без вас.
Ваша правда. Я вас не звинувачую.
Ні, я сказав їм,
«Якщо й скаже, що він — реінкарнація Фавалоро,
не пускайте його».
Я вас не звинувачую.
- І я перестав вигадувати історії. - Авжеж.
Я серйозно.
Після інциденту з тим негідником,
історії, у якій, якщо дозволите сказати, ви неймовірно себе проявили.
Від часів сержанта Кабраля ця країна не бачила такої відваги.
З того дня я є лише собою.
Тієї п'ятниці Клара прийшла на обід,
і я сказав їй правду.
Бідолаха.
У неї були сльози на очах,
і я вирішив сказати їй правду.
Визнаю, що той факт, що ця дівчина Лауріта
більше не з'являлася,
допоміг мені ухвалити це рішення.
Хоча я міг вигадати ще одну брехню. Але не захотів.
Мій язик небезпечний.
Він перетворив вас на Заїку Робледо й ледь вас не вбив.
Він вигадав ізраїльську сім'ю й розбив серце моїй дочці.
Мій язик пішов на пенсію.
Оскільки ми вже говоримо про ваш язик,
юрист комітету з'ясував, що «ДОВОЛІ» не існує.
Мені дали копняка під зад, як і котлу.
Жодної вихідної допомоги.
Мені дуже прикро.
А тій дівчині Лауріті ви пообіцяли,
що допоможете їй з тим бандитом.
А тепер
хтозна, що сталося з тією бідною сердешною дитиною.
Оскільки ми проводимо інвентаризацію,
Родріго.
Він же повернувся?
Тепер він бере 3 000 песо.
То ви програли все, аж до трусів. П'ять — нуль.
Запевняю вас, на мої рани не потрібно сипати ще більше солі.
І ще, я не сержант Кабрал.
Кабрала побили, а мене ні.
Навпаки, я й сам ледь не відлупцював того сучого сина до півсмерті.
Якщо я спіймаю його… Погляньте.
Бачите?
Шматочок того гівнюка.
Це з його куртки, але все одно.
Я мало не відірвав її, перш ніж він мене дістав.
Ага.
Знаєте, що я бачив?
На лікарняному ліжку, наді мною
я бачив погляд того бовдура, який був наповнений жахом.
Коли я дістав ніж, очі в нього перетворилися на кавуни.
Він завмер.
Він наклав у штани. Він нічого не зрозумів.
Як він міг зрозуміти? От як?
Господи. Дивіться…
Навіть із моїм жахливим зором
я побачив його широко розплющені очі,
які дивилися на мене.
Бо він же мене бачив.
Запевняю, він мене бачив.
Він мене бачив.
Послухайте, я гарантую, що мине ще дуже багато часу,
перш ніж той сучий син захоче знову зі мною зв'язуватися.
Треба поставити оце в рамку.
На жаль, мені вже треба йти.
Найкраща новина за цілий день.
Опівдні мене чекають у будинку для літніх людей.
Дзвінок лунає о 12, і якщо я запізнююся, мене лають.
Я знову в дитсадку.
Мені треба поспішати, тому що Клара дзвонить мені кожного дня.
Ага. І вихідними я більше не приходжу до парку.
Я проводжу їх у Ла-Оркеті.
У лікарні мені сказали, що вас виписали вчора.
Тому я прийшов сюди, аби спробувати зустрітися з вами.
Тому що я завинив вам дві речі: перше — вибачення й друге — правду.
Мене звати Леон Шварц.
Це моє справжнє ім'я.
У молодості я був активістом. Це правда.
А тоді життя, сім'я, діти
змусили мене хвилюватися за те, аби був хліб на столі.
Й останній 41 рік мого активного життя
я працював офіціантом у кав'ярні «Імперіо» у Віллі-Креспо.
Це все.
Офіціант.
Я пішов на пенсію в 73 роки.
Я б хотів працювати ще трішки,
але я занадто багато говорив, і це непокоїло деяких клієнтів.
От хто я зараз. І ким я є своє життя —
ніхто.
Абсолютно ніхто.
Ось правда.
Прощавайте, Антоніо.
Бажаю вам і вашому ножу всього найкращого.
Отакої.
Ви не можете перестати брехати.
Я сказав правду.
Яку правду, сеньйоре?
Ви не вмієте казати правди.
Слухайте…
Заради всіх наших спільних моментів.
Скажіть правду.
Я вже сказав правду. Більше нічого немає.
Ні, сеньйоре.
Ви офіціант? Я вас прошу.
Ви мусили бути кимось значно важливішим.
Серйозно, ким ви були?
Я був офіціантом, і не більше.
Просто офіціантом.
За винятком короткого періоду
в кіноіндустрії.
Що? Ви працювали в кіно?
Ну, ви називаєте це кіно,
а ми називаємо це кіноіндустрією.
І що ви робили?
Я б не назвав це роботою.
Якийсь час я був продюсером і режисером/сценаристом.
Продюсер і режисер.
І сценарист.
Бачите. Я знав, що ви брешете!
Це неабищо!
- Можна й так сказати. - Так.
Це був дуже важкий час.
Розпал 70-х. Чорні списки.
Наших найталановитіших артистів або вбили, або заслали.
Усі були перелякані.
Індустрія була повністю паралізована.
Я змагався в Каннах
з документальним фільмом
про латиноамериканські визвольні рухи.
Очманіти, Канни!
Так, Канни. Я багато про це чув, так.
Це був маленький проєкт практично за власні гроші.
Де б я міг подумати, що виграю «Золоту мушлю»?
Ні! А як називався фільм?
«Розтин вен Пачамами».
Мурашки по шкірі.
Нам бракувало грошей, але ми компенсували їх хоробрістю.
- Розумієте? - Авжеж.
Аж раптом дзвонить телефон.
Друга година ночі.
Ні! Хто це був?
Кіноіндустрія.
«Нам потрібні швидкі рішення, рішучі дії».
Уявіть собі контекст.
Так, звичайно. Уявляю.
І що мені робити?
І? Що ви зробили?
Ну, це довга історія.
Дуже довга й заплутана історія.
Я спробую підсумувати її.
НЕЗНАЙОМЦІ В ПАРКУ
ЗА П'ЄСОЮ ГЕРДА ҐАРДНЕРА «Я НЕ РАППОПОРТ»
Переклад субтитрів: Павло Дум'як