Downloaded from YTS.BZ
MINDIG SZERETNI FOGSZ ENGEM.
ÉN JELENTEM NEKED AZ ÖSSZES BŰNT,
Official YIFY movies site: YTS.BZ
AMIT SOSEM VOLT BÁTORSÁGOD ELKÖVETNI. OSCAR WILDE
TAYLOR TOMLINSON: A TÉKOZLÓ LÁNY
Kösz, hogy eljöttetek. Nem kellett volna. Az MI már baromi jó.
Túlságosan is jó. Nem bízom benne.
Az iPhone-om kezdte nagy I-vel írni az „Istent”. És meg sem kérdezett. Megvan?
Valamelyik frissítés óta vissza is kérdez: „A Királyok Királyára gondoltál?”
Jönnek a robotok, és imádják az Urat.
Aggódtok a robotok miatt?
Aggódtok? Aha.
Volt már, hogy ránéztetek a szeretteitekre,
a barátaitokra, a családotokra, aztán vissza magatokra:
„Ajjaj!
Én leszek az első, aki beleszeret egy robotba.”
Őszinték voltatok? Nyugi! Én leszek az.
Ezért nem használom a ChatGPT-t. Nem állok készen egy kapcsolatra.
Még állom a sarat,
de pár év múlva, amikor a sarkon leárazva vehetünk robotpasit,
ja, én leszek az a részeg nő a vacsorapartin,
aki hevesen védelmezi a robotférjét a barátai előtt:
„Már bocsánat, skacok, de mi is az a »lélek« egyáltalán?
Tudnátok definiálni? Gondoltam.
Amúgy láttam a béna férjed, Chelsea.
Ne mondd, hogy nem dugod be éjszakánként. Oké?”
„Az az apnoéjára van. Haldoklik.”
„Mindegy. Túl hosszúak a viccei, oké?
És több tiszteletet!
Ő nem egy légsütő, hanem életem szerelme.
Nézz a szemébe, ha vele beszélsz! A névmása alapján hímnemű.
A te névmásod a »ribi/RIBI«, igaz?
Mert nem mindegy. Az egyik csupa nagybetű.”
Tetszik a robotpasi ötlete, mert azt hiszem, azt kevésbé cseszném el.
Azt mondtam: „kevésbé”.
Igaz. Biztos rájönnék, hogyan legyek féltékeny egy robotra:
„Miért állsz mindig a mosogatógépnél?
Jobban kipolcolja, amije van?
Vagy nedvesebb, mint én?
Vagy buborékokat csinál? Nekem az nem megy, megbetegszem tőle.
De ha neked fontos a buborék…”
Régen toxikus barátnő voltam. Ezért évekig terápiára jártam.
Rémes huszonéves voltam. Volt akkoriban egy pasim.
Egy este otthon ültünk. Nem civakodtunk.
Ez fura volt, így mondtam neki:
„Figyelj, drágám,
ha kiderülne, hogy unokatestvérek vagyunk…
szakítanál velem?”
És ő rávágta:
„Igen!”
Mondom neki: „Ez gyors volt!
Semmit sem kérdeztél. Csak úgy szakítanál?”
Mire ő: „Taylor, ez illegális.”
„A varázsgomba is az, mégis megettük” - mondtam én.
„Most már törvénytisztelő vagy, csak mert unokatestvérek vagyunk?”
Mire ő: „Nincs igazad. Kérdezz csak meg bárkit!”
Így ráírtam az általam ismert három legboldogabb párra:
„Ha kiderülne, hogy unokatestvérek vagytok,
de nem tudtátok az elején, és jóban vagytok, bírjátok egymást,
szakítanátok emiatt?”
És mind azt írták vissza: „Muszáj bárkinek elmondanunk?”
Megmutattam a válaszokat a pasimnak: „Ilyen az igazi szerelem.”
Egy gyors szavazás…
Aki szakítana, ha megtudná, hogy a párja az unokatesója, tapsoljon!
Oké, sokan ezt tennék.
Ne, ne kapjatok össze! Majd a kocsiban!
Oké, és most tapsoljon, aki szakítana, ha megtudná a társáról, hogy robot!
Érdekes.
Erre már kevesebben tapsoltak.
Egyesek tapsoltak az unokatestvérnél, de a robotnál nem.
Oké, szóval elhagynánk a családunkat…
de tovább dugnánk a robottal.
Oké, logikus.
Kiakadtam a nagy I-s Istentől a telómon, mert vallási traumám van.
Van még valaki így vele?
Gondoltam.
A vallási trauma lényege, hogy vallásosan neveltek, már nem vagy az,
de valahányszor jól érzed magad, bűntudatod van miatta.
Volt már, hogy megzavart valami az orgazmus közepén?
Az a valami Jézus volt…
amint épp próbált jó útra téríteni.
Ezért nem mondom, „Istenem” szex közben. Mint Betelgeuse, ő is megjelenik.
Nem vagyok ateista, csak nem tudom, mi van odaát.
Ahogy ti sem. Spoiler: senki sem.
Sose értettem, hogy képes olyan sok keresztény
olyan magabiztosan állítani: „Van Isten.”
„De honnan tudod?” „Egyszerűen tudom.”
Én csak egyszer tudtam ilyen biztosan valamit, akkor is hasmenésem volt. Igen.
Csak akkor éreztem, hogy…
És ja, imádkozni kezdtem.
Mindkét oldalt utálom.
Az egyik azt állítja: „Nincs Isten, nincs semmi.”
A másik azt állítja: „Van Isten, ez és ez a címe, imád engem.”
Utálom a magabiztosságot. Ez a gond.
Ki nem állhatom a túlzott magabiztosságot.
Csak egy magabiztos barátom van. Egy.
Ennyit bírok elviselni.
És ő nagyon magabiztos.
Megvan a dögös csaj nyolcadikból, aki mindig késve futott be egy kávéval,
és akiről tudtuk: „Oké, téged akart anyukád”?
Ez a lány is ilyen.
Csak hat-nyolc havonta szoktunk találkozni.
Pár hónapja együtt ebédeltünk.
Kihozták az ételt.
És azzal a mozdulattal vissza is küldte az övét.
Azt hittétek, ilyen csak a filmekben van? Ő megcsinálta!
„Mi volt a baj?” - kérdem. „Volt benne egy hajszál.”
Egyetlen hajszál.
Ehhez az én lasagnémben egy egész parókának kellett volna lennie.
Akkor is szabadkoztam volna: „Bocs, paróka nélkül kellett volna kérnem.
Igen… Értem, hogy a dekoráció része.
De a mai politikai légkörben, egy picit nyugtalanító…
De megértem. Nagyon természetesnek tűnik. Köszönöm, séf. Majd próbálom kikerülni.”
Nem tartom magam okosabbnak a vallásosoknál.
Utálom, amikor az ateisták leszólják az istenhívőket.
Sok baromságban hittem életemben.
Isten az első háromban sincs benne.
Hittem a magas pasikban.
„Gitározik, biztos jó fej.” Hülye vagyok, oké?
Amikor a vallásos rokonaim mesélik,
hogy Isten átsegítette őket életük nehéz évein,
az ugrik be: „Basszus! Így beszélek én a Gilmore lányokról.” Idióta vagyok!
És az ő nevüket nagybetűvel írom. Erre mindig ügyelek.
Igen.
Sok keresztény van az életemben, sokan imádkoznak értem,
amit igyekszem nem magamra venni.
Mondta már nektek valaki, hogy imádkozik értetek, és nem értettétek?
„Csak mondom, hogy imádkozom érted.”
„Tessék?
Nem vagyok beteg.”
„Nem? Pedig imádkozom érted. Ehhez mit szólsz, Bev?
Szükséged van rá, ribi.”
Mire ő: „Isten sugallata volt.”
„Mondd Istennek, hogy felejtse el, mert jól vagyok, oké?
Bármit pletykáltak a templom parkolójában, családi ügy volt, Bev.”
„Kéne egy függöny a furgon ablakát.”
Sok menő keresztény van az életemben.
Ők a tudtodra adják, hogy menők.
Igen. Például imádnak káromkodni előtted.
„Nézd, értem, miért vannak kétségeid. Én is nézem a híreket.
Kurva nagy szarban vagyunk.”
És gratulációt várnak, mint egy göris szaltó után.
Van egy lelkész nagybátyám. Nagyon menő. Szerény, alázatos.
Nem amolyan drága tornacipős, megatemplomos köcsög,
aki könyvet ír saját magáról.
A könyvükkel turnézó atyáknak mindig beszólok: „Haver!
Nem reklámoztál már a múltkor is egy könyvet?”
„Nem tudom… Én csak…”
„Hány bestsellert szeretnél, Joel?”
A nagybátyám menő. Egyedül ő érti meg a munkámat.
Hasonló a munkánk.
Hétvégenként megváltoztatjuk az emberek életét.
Nem, utálja, ha ezt mondom. Nagyon. De mindig próbálok szakmázni vele:
„Jim! Milyen volt a délutáni fellépésed?”
„A délutáni mise, Taylor.”
„De legutóbb megzavarta valaki” - mondom.
Mire ő: „Csak egyetértésből ámenezett és hallelujázott.”
„Ez a legrosszabb típusú bunkó, Jim, mert támogat,
de akkor is kizökkent a ritmusból, nem?”
„Én is másnak adom a bevételem 10%-át” - mondom.
Mire ő: „Kinek?”
„Az ügynökömnek, de akkor is egy tized.”
„Vicceltem. Tudom, hogy nem ugyanazt csináljuk.
De gondolj csak bele:
én bűntudatot keltek bennük szombat este, te megmented őket vasárnap reggel.”
Én eldobom a labdát, te pedig leütöd. Szívesen!”
Segítettem!
De Jim bácsikám remek lelkész.
Progresszív, érdekes prédikációkat tart.
Nekünk bezzeg más lelkészünk volt.
Az a tuskó kizárólag három témán lovagolt.
Három üzenete volt:
„fel vagytok oldozva”,
„a házasság nehéz”,
„boldog karácsonyt!”
Ez volt a három témája.
Sajnálom a lelkészeket karácsonykor és húsvétkor, mert ezek kemény hetek, nem?
Ezek a toborzás hetei. Ilyenkor eljön az összes opportunista.
Előbújnak a lájtos keresztények.
A rohadékokat csak évente kétszer látod,
így extrákkal próbálod lenyűgözni őket,
hogy hátha majd eljárnak hetente.
Ez óriási stressz.
Ráadásul karácsonykor és húsvétkor nem lehetsz kreatív,
nem állhatsz elő újításokkal.
Nem tolhadtod akusztikusban. A slágereket kell játszanod,
El kell mesélned az eseményeket.
A húsvét jobb történet, mint a karácsony.
A húsvét Jézus Krisztus keresztre feszítése és feltámadása.
Erről szól az összes mörcsünk.
Láttátok.
Halott fickó, kereszt… De ízléses. Valamiért tök ízléses.
Elgondolkozol a halálodról: „Remélem, a halálom
jól fog mutatni az ékszereken”. Igaz?
A nagyi halálát nem ábrázolnád egy bokaláncon, mi?
Nem. De ez a fickó tényleg jól csinálja.
Abbahagyom. Mind ismerjük.
De a húsvét nagyszerű történet. Tök akciódús, ugye?
Van keresztre feszítés, van feltámadás.
Jézus a virágkorában jár, a 30-as évei elején, csupa izom.
Elárultuk, megöltük, visszatért.
Tisztára Alkonyat.
Egy baromi szexi történet.
Viccelek. Az Alkonyat a mormonoké. Ne vegyük el tőlük, jó?
Nem ihatnak kávét. Ettől ébrednek fel.
A karácsony nem olyan jó történet.
Jézus születése… A kezdet erős, nem?
A menny angyala közli Máriával:
„Tudom, szűz vagy, de terhes vagy Isten fiával.”
Baszki! És az angyal közölte a hírt a pasijával, Józseffel,
mert a „Higgy a nőknek”-mozgalom még nem létezett.
És az angyal garantálta, hogy a fiú Istené. És utána?
Az angyal elment. És elkezdődött egy hosszú gyaloglás az istálló felé.
Ebből áll a karácsony. Bizony.
Jézust alig látjuk. A legvégén tűnik fel.
Zéró mágikus trükköt mutat be. Szívás az egész.
Jézusé konkrétan a stáblista utáni jelenet egy Marvel-filmben.
Csapnivaló.
Gáz.
Egy évben a lelkészünk próbálta megújítani a karácsonyt.
Azt hittem, újraértelmezi a történetet. Szóval kijött és azt mondta:
„Mindig átrohanunk a karácsony meséjén, nem?
Mivel mind jól ismerjük.
De abba belegondoltunk valaha,
hogy milyen lehetett ez az egész Máriának?”
Mire az összes nő…
És az összes férfi:
„Nem!”
„Ki is az a Mária? Az edényről beszélsz?
A lyukról, amibe beletettük az Urat?
A Jézus-lyukról van szó?
A Krisztus-kehelyről?
A Megváltó motyójáról?
A próféta puttonyáról?”
Folytathatnánk, de haladnunk kell.
Amúgy ezzel remekül le lehet jönni az unokatestvéres vitáról.
Ez a gyakorlat Máriával olyan jól bevált, hogy egy év múlva ismét lelkesen kezdett:
„Tavaly megbeszéltük, milyen lehetett Máriának megtudni, hogy terhes Jézussal.
De gondoltatok már arra, hogy milyen érzés lehetett ez Józsefnek?”
Mire az összes férfi: „Végre! Minket is képviselnek!
Amúgy is hazudik minden kurva!”
József és Mária jegyesek voltak.
Tegyük fel, hogy ezt nem mindenki tudja.
Az én múltammal azt hiszed, mindenki tudja.
Hát nem. Sok gyerek a mise helyett bringázni jár.
Ja.
Van itt olyan, aki nem járt templomba, nem hitt Istenben, nem volt vallásos?
Hűha, mind hátul ülnek. Logikus.
Nagyon nyugisnak tűntök.
De hogy tudjátok megkülönböztetni a jót a rossztól?
Hogyhogy nem öltök embereket? Sok keresztény ilyeneket mond.
Apám ijesztgetett: „Ha nem lennék keresztény, börtönben lennék.”
Mondom: „Várjunk! Hatéves vagyok.
Holnap inkább olvassunk egy szép mesét apa sötét gondolatai helyett.”
Sok keresztény büszkén mondja: „Ha Isten nem dug házi őrizetbe,
biztos nagyobb szarban lennék.”
Te pedig gondolod: „Szuper! Csak ne maradjunk kettesben!”
De aki másképp nőtt fel, talán nem ismeri a bibliai meséket.
Nem teszlek próbára. Megtanultam a leckét.
Egyszer valaki ijedtében azt felelte: „Zöldségmesék”.
Ami nem olyan rossz válasz, de jót nevettem rajta.
„Ki árulta el Jézust?”
”Paradicsom Bob!”
Emlékszem, azzal ugrált be: „Meg fogsz halni, Jézus!”
Viccelek. Nem így volt. A Zöldségmesékben nem volt keresztre feszítés.
Nem tennének ilyet.
Ez őrültség. Túl durva.
És a szereplőknek nincs is karjuk, szóval…
Ki játszaná el a finálét?
Mit tehetnének? Répát tesznek Larryre?
Ez őrültség! Szó sem lehet róla.
De Noé bárkájáról talán az is hallott, aki nem vallásosan nőtt fel.
Az a mi nagy slágerünk. Ott van az összes kifestőkönyv borítóján.
Igen. Ez tanúsítja a legékesebben, hogy mennyire elcseszett a Biblia,
mert elolvassuk Noé bárkáját, és arra gondolunk:
„Ez egy gyerekmese.”
Pokolian sötét történet.
Isten vízbe fojtja a gyermekeit, mert rosszalkodtak.
És mi rábólintunk: „Épp jó falfestménynek az oviban.”
„Gyere, kishaver! Ezeket az állatokat nem ölték vízbe.
Milyen szerencsés lovacska!
Felvihetted egy kis barátodat a bárkára.”
A szivárvány. Azt hiszem, a szivárvány mentette meg.
Az Úr Noénak, akinek már súlyos bizalmi problémái voltak,
a szivárvánnyal ígérte meg, hogy nem lesz több özönvíz,
és szerintem ez a történet legsötétebb része.
Szivárvány az özönvíz után.
Ez olyan, mint gyűrűt venni annak, akit lelöktél a lépcsőn. Kemény.
A szivárványról nem jutnak eszembe sem a melegek, sem az eső.
Isten jut eszembe, aki azt mondja magában: „De azért nem öltem meg mindenkit.”
Sokan nem is kötik össze Noé bárkáját a Bibliával.
És állítják, nem ismernek bibliai meséket. De ha rákérdezek Noéra, azt ismerik.
Ennyire beszivárogtak a bibliai történetek a popkultúrába.
Egy haverom azt mondta, ismeri a Tékozló fiút.
„A sztorit” - kérdem? „Nem, a sorozatot” - válaszolta.
Ismerte a kifejezést.
Aki nem tudná, a tékozló fiút történetét Jézus mesélte el a Bibliában,
hogy tanítson általa valamit.
És a történetben van egy gazdag apa, akinek van két fia.
És a nagyobbik fiú mindent jól csinál.
A kisebbik pedig hisztizik: „Most akarom az örökségemet!”
És az apa azt mondja: „Oké, ez nem így megy, még élek, de tessék!”
És a fiú megkapja a pénzét.
Az a barom meg elverte az egészet. Én is elsőszülött vagyok, mondtam?
Szóval ez a hülye rögtön elverte az egészet.
Hogy is írták? „A vagyonát kicsapongó életre tékozolta.”
Ami bibliai nyelven annyit tesz: „Bitcoinra és prostikra költötte.”
És ezek után van képe hazatérni évek múlva: „Bocs, apa!
Elvertem az összes pénzt. Idióta vagyok. Visszafogadsz?”
Az idősebb fiú biztos gondolta magában: „Végre! Öld meg!”
De az apa azt mondta:
„Hazajött a fiam! Istenem, tartsunk neki egy nagy bulit!”
A teremben lévő elsőszülötteknek ettől most hasmenést kaptak.
Az agyukig tekeredik a segglyukuk, annyira dühösek.
Ne feledjétek, ezek bibliai szereplők, nem bánthatnak, rég meghaltak, oké?
Mindjárt vége.
Szóval a nagyobbik fiú baromi mérges:
„Apa, egész életemben mindent jól csináltam,
mégse rendeztél nekem soha bulit.”
Komolyan, nézzetek utána!
És az apa azt mondja: „Ja, jó fiú vagy.
Szeretlek.
De az öcséd
elveszett és most megtaláltatott.
Ezt ünnepeljük.”
Ha egy papot kérdeztek a történetről,
azt mondja, azt jelenti, élhetsz testi-lelki bűnben és tévelygésben,
de ha visszatérsz az Úrhoz, ő megbocsát.
És ha engem kérdeztek, hogy miről szól a történet,
én azt mondom, arról szól, hogy Jézus egyedüli gyermek volt.
Nekem mindenről bibliai sztorik jutnak eszembe.
Mesélek pár mókásat.
Jöhet a sztori 200 a fitymáról?
Ismeritek? Nem? Igen?
Elég övön aluli.
Szóval…
Dávid el akarta venni Saul lányát.
És Saul azt mondta: „Elveheted, ha elhozod 100 ellenségem fitymáját.”
Tipikus Skorpió, nem?
Kinek van 100 ellensége, és pont a fitymájukat akarja?
Egész biztosan novemberben született.
Szóval Saul kért 100 fitymát.
Így Dávid felkerekedett,
visszajött 200 fitymával, és innen származik a mondás:
„Ha eléggé akarná, meg tudná csinálni, hölgyeim.”
Igen. Nem a TikTokról van. A Bibliából származik.
És mit szólnátok Jóbhoz?
Hallottunk Jóbról?
Jób? Vannak rajongói a teremben?
Jób egy bibliai fickó. Imádta Istent.
Egy nap Isten és a Sátán dumálgattak. Nem igazán tudni, miért.
De néha mi is felhívjuk az exünket, és senki nem érti, miért. Igaz?
Szóval Isten és a Sátán beszélgettek.
És a Sátán így szólt: „Feltűnt, hogy Jób nagyon szeret téged.”
Mire az Úr: „Aha.”
Mire a Sátán: „Biztos nem szeretne annyira, ha szívatnám egy kicsit.”
És Isten azt mondta…
„Oké, unatkozom. Lássuk, mit tudsz!”
Erre a Sátán fogja magát, tönkreteszi Jób életét,
de Jób sosem fordul az Isten ellen.
És ebből lett a Hogyan veszítsünk el egy pasit 10 nap alatt.
Matthew McConaughey Jób.
Kate Hudson a Sátán.
Van itt valaki, akit vallásosan neveltek, de már nem vallásos?
Jó helyre jöttetek.
Sikerült valakit megtérítenetek? Elvittétek valakihez a jó hírt?
Erre már kevesebb az igen.
Ez kemény. Sokan nem csináltuk meg a házit.
Megmentettél valakit, de már nem vagy vallásos?
Oké. Éreztétek valaha…?
Komoly kérdés.
Gondoltatok arra, hogy fel kéne hívnotok, akiket megtérítettetek?
Csak udvariasságból.
„Emlékszel, mit mondtam az örök életről?” Nem tudom.
Mi van, ha a mennyben ez várja őket:
„Figyu, nincs itt a szponzorod, nem tudtuk, hogy jössz.”
„Biztos ez? Talán a Szentélek ghostolt téged.”
„Sajnáljuk. Sajnos a pokolba kell menned. Bocsi.”
Én sosem mentettem meg senkit.
Egyszer mondtam egy mormonnak: „Ti sok embert mentetek meg.”
„Ja, halottakat keresztelünk” - mondta.
Hallottatok erről? Én nem.
Szóval a mormonok
néha azután mentenek meg embereket miután meghaltak.
Ez tényleg kevésbé stresszes, mint az élők megmentése, nem?
„Hiszel Istenben?” - kérdezed. „Nem” - mondják.
Mire te: „Semmi gond. Várunk.”
És miután meghaltak: „Bibbidi-bobbidi: mormon!”
Így kell lelket juttatni a mennybe, igaz?
Olyan, mint kakiszagot legyezni az új pasid vécéjében.
Ha nem nevetsz, házas vagy, és baszd meg, ez a vicc nem neked való.
Jó nyitott ajtós kakilást! Mi bezzeg gyufával járunk. Mindenhová!
Az egyházban nem a térítés volt a legnagyobb bajom,
hanem az, hogy nem hagytak normálisan érvelni.
Azért lássuk be, hogy az Úr rengeteg zűrös dolgot tett a Bibliában.
„Az Ószövetségben” - mondják. „Utána szokott le az alkoholról.
Az egy másik Isten volt.
Akkor még egy pöcs volt, de miután apa lett, megváltozott.”
„Rossz társaságba keveredtem. Persze, hogy vízbe öltem az embereket!
De az emberek változnak.”
A húzós kérdésekre a templomban mindig ugyanazt mondták:
„Remek kérdés,
és ezt majd megkérdezhetjük Istentől, amikor a mennybe jutunk.”
Őszintén, ha te lennél Isten, nem baszna fel kurvára,
hogy rád zúdítanak egy csomó embert kérdésekkel?
Te vagy Isten! Te teremtettél mindent! Már csak az üdvözlési ceremónia érdekel.
Erre ha valaki meghal, tartanod kell
egy sajtótájékoztatót?
Valahányszor meghal valaki, üdvözlöd: „Üdv a mennyben!”
És jön a kérdés: „A meg nem keresztelt gyermek automatikusan a mennybe jut?
Nem küldenél pokolra egy gyereket, igaz, Isten?”
Mire az Úr: „Picsába…
Komolyan, ember? A mennyországban vagy!
Disneylandben is a személyzet jövedelme miatt aggódsz? Elhallgass!
Mindent elcseszel!
Igen, a gyerekek itt vannak!
Elnémítottuk őket, hogy mind élvezhessük a helyet, de igen!”
Ez elég sötét, ja.
Sötét humorom van. Részben azért, mert templomban nőttem fel.
A templom sötét hely.
Minden vasárnap lényegében elismétlik neked:
„De jó lesz meghalni és végre apával lenni!”
Ez a templom.
„Bár meghalnék, hogy apucival lehessek!” Ez a templom.
De nem foghatok mindent rá.
Egyik szülőm nagyon fiatalon meghalt.
Szóval a tesóimmal együtt elég sötét humorunk van.
Nemrég beszéltem Brinn húgommal.
Érdekes, hogy a tesók másra emlékeznek a gyerekkorukból, mi?
Néha találkoztok, és kezdődik: „Én erre emlékszem.
Te mire?
Oké, terítsünk ki mindent az asztalra,
és derítsük ki, mi a fasz történt velünk!”
Egy nap otthon rakosgattuk a darabokat.
És megkérdeztem: „Emlékeztek arra a gyászfeldolgozó csoportra,
ahová elküldtek, mint rákban meghalt szülők gyermekeit?”
És Brinn rávágta: „Igen!”
„És emlékeztek, hogy nem mindenkinek voltak halottak a szülei?”
Igen, egyeseknek még mindig voltak élő…
Csak mondom, igazán tehettek volna külön csoportba minket.
Valahogy jelezhették volna, hogy más csapatban játszunk.
De nem: „Idei karácsony, jövő évi karácsony, beszélgessetek!”
„Nagyon fontos dolog fog történni.
Tudjátok, mi az.”
Én nem erre emlékeztem a csoportból, hanem arra,
hogy volt egy fiú, akinek nem a szülője halt meg,
hanem a nagybátyja.
És… Nézzük!
Nem akarok szemét lenni,
de nekünk az édesanyánk halt meg.
És erősen úgy éreztem…
a papír győz a nagybácsi ellen.
Értitek, mire gondolok? Mint…
Ennek a fiúnak éltek a szülei! Nem adoptálták, mint Pókembert!
Van veszteség, ami örökre meghatároz,
és van, hogy meghal a bácsikád. Miről beszélünk…?
Ha anyukád fiatalon hal meg, az átlagnál többet gondolsz a halálra.
Én mindenképp.
Mindig a legrosszabb eshetőségre gondolok,
mindig katasztrófára számítok,
és ezt sok kapcsolatom megsínylette.
Egyszer volt egy pasim.
Megkérdeztem: „Drágám, ha nem hallasz felőlem pár óráig,
aggódsz, hogy valami rossz történt velem?”
Mire ő: „Nem.
Azért aggódom, hogy haragszol rám.”
A pasik inkább látnának holtan, mint hogy haragudj rájuk.
Inkább a gyász, mint a fejmosás.
Ez az igazság.
Ha egy férj öt nem fogadott hívást lát a nejétől,
megkönnyebbül: „Biztos a mentős, aki megtalálta.”
Bárcsak ne működne ez a poén!
Tudjátok, mi olyan vicces a pasikban, akik megölik a feleségüket?
Várjunk! Várjatok!
Az a vicces ezekben a pasikban,
hogy azt hiszik, megússzák.
„Figyu, haver!
Soha nem terveztél meg semmit…
egész életedben.
Még egy asztalt sem foglaltál egy étteremben,
és most egy holttestet akarsz elrejteni?
Ez a rendezvényszervezés haladó szintje, fiú!
Kezdd inkább egy piknikkel!”
Életem nagy részében borzasztóan féltem a haláltól.
Leszámítva a periódusokat, amikor borzasztóan vágytam rá.
Jó, vannak itt még depressziósok. Szuper!
Mikor ezt elsütöttem Svédországban, csak bámultak: „Mi?
Szomorkodni? Ok nélkül? Hogy?”
Nem értették a poént.
Európában sok helyen nem értették:
„Mi? Nálunk van egészségügyi ellátás.
Ti Istent kaptok egészségügy helyett?
Valahogy nem ugyanaz.”
Aki depressziós, annak bonyolult a kapcsolata a halállal.
Olyannak látod a halált, mint az operaház fantomját.
Legtöbbször baromi ijesztő.
Máskor meg azt gondolod: „Ami azt illeti, az arcának az a fele elég vonzó.”
„Tudnék élni a föld alatt, azt hiszem.”
Ez a rész szomorú.
Próbálok szembenézni a halálfélelmemmel. Írtam egy végrendeletet.
Sok barátom házasságot kötött. Én is alá akartam írni egy ijesztő papírt.
Ha nincs végrendeletetek, forduljatok szakemberhez!
Amit turbulencia idején a telódra hadarsz, a bíróságon értéktelen. Tőlük tudom.
Azt hittem, az is jó, de nem.
Elmondom, mit tanultam.
Ha váratlanul meghalsz,
a legközelebbi élő rokonaid a szüleid.
Nem a tesóid, ahogy én, kis hülye gondoltam.
Szóval ha váratlanul meghalsz, a szüleid örökölik mindenedet,
hacsak írásban meg nem fosztod őket az örökségüktől, mert kicsinyes ribi vagy.
Tudom, hogy most sokan legyintetek:
„Mindegy. Nincs jó kapcsolatom a szüleimmel, Taylor,
de nincs semmim, amit örökölhetnének.”
Van tévéd?
Szerinted az a semmirekellő apád megérdemel még egy tévét?
Megérdemli, hogy a halálodból profitáljon?
Kapja be! Keress egy ügyvédet!
Sok dologban kellett döntenem a végrendelet miatt.
Ki húzzon ki a konnektorból, ha kómában vagyok.
Brinnt választottam, mert ő is örökli a pénzemet.
Gondoltam: „Dolgozz meg érte!” Igaz?
„Te döntöd el, mikor hull az öledbe a pénz.”
És Brinn megkérdezte: „Ha kómában vagy, mit csináljak? Meddig várjak?”
És elmondtam neki:
„Indítsd el az elejétől a Városfejlesztési osztályt,
és az menjen egész nap, egész éjjel a kórházi szobámban.
Ha a sorozat végére értünk, és még nem ébredtem fel,
tedd be A hivatalt.
És amikor Steve Carell kilép, öljetek meg!
Nem akarom látni, hogy Andy igazgató lesz. Ne tedd ezt velem!
Ne tedd ezt!”
Döntenem kellett, mi legyen a földi maradványaimmal.
Ti már eldöntöttétek, mi legyen a testetekkel?
Igen? Mi történjen vele?
Fa kapszula!
Fa kapszula? Szuper. És a lényeg itt a „kapszula”.
Mert sok lány belelkesedik ettől: „Fa leszek!”
És el kell magyaráznod nekik: „Nem leszel fa.
Étel leszel. Segíted a fát.
Mint anya a lányát a szépségversenyen:
»Gyerünk, kicsim! Gyerünk! Légy az, ami én nem lehettem!«”
A kapszula szuper. Más ötlet?
- Felajánlani a tudománynak! - Tessék?
- Ajánld fel a tudománynak! - Kiváló!
Na és a tudomány melyik területére gondolunk?
- Az orvosi egyetemre. - Oké, az orvosi egyetemre.
És ezen belül van konkrét terület? Vagy etikai kitétel? „Nyaktól felfelé?”
Csak arra gondolok, vajon rá lehet bízni egy halom egyetemistára…
a holttestünket?
„Adva van egy halott probléma. Te döntöd el, mi számít tudománynak.”
Ebben nem vagyok biztos.
Én konkrét utasításokat hagynék. Csak ennyit kérek.
Van olyan, aki a hamvasztást választja? Igen? Oké.
Remélem, tudjátok, mi legyen a hamvaitokkal.
Mert sokan azt mondják, „nem tudom”, és félő, hogy valami fura helyen végzik.
Például a kocsi vezetőoldali ajtajának pohártartójában.
Amibe hat hónapja beleszagoltál:
„Ez valamikor egy zabtejes latte volt?”
De nemrég kaptam egy szuper választ egy fickótól: „viking temetés”.
Igen. Valaki a tömegből bekiabálta: „Viking temetés!”
Gondoltam: „Oké, szuper, ha ezt akarod.
De remélem, van egy unokaöcséd, akit felkészítesz a feladatra.”
Mert az a lövés nem egyszerű.
A hajó annál kisebb, minél távolabb kerül.
És ha elvétik, az már nem viking temetés.
Az csak egy halott fickó egy csónakban.
És az nem túl ünnepélyes, mi?
Az lenne az Állj mellém! 2.
Én a hamvasztásra voksolok,
mert így csesztethetem a családomat a halálom után is.
És ez tetszik.
Mert ki fog nemet mondani arra, hogy hazavigye a hamvaimat?
Ki mondaná, hogy: „Lehetetlen. Nincs hely a házamban.
Már így is sok kísérteturnánk van.”
„Szép próbálkozás” - mondanám. „Vigyél haza! Olyan pici vagyok!”
És ha szét akarod szóratni a hamvaidat,
aszerint választasz helyszínt, hogy mennyire kedveled őket.
Ha bírod a családodat, Hawaiira küldöd őket,
egy hétnapos fizetett vakációra. „Ezt szeretném.”
„Szeretlek, skacok.”
És ha nem szereted a családodat, elküldheted őket az ohiói Toledóba.
Januárban.
Egész pontosan karácsony és újév között.
Édesanyámat elhamvasztották. És a halála után apám újranősült.
És apám anyám hamvait a nagymamámnak adta.
Gondolom, „visszaküldte a feladónak”.
Igazatok van. Bocsánat.
„Visszaküldte a gyártónak.” Ez az.
És a következővel magyarázta: „Újranősülök,
és nem vihetem magammal az urnát egy másik nő lakásába.”
A lányaként persze azt mondtam: „De igen, viheted!”
De felnőtt nőként most azt mondom: „Nem, nem viheted.”
Randiztam heterókkal. Utáltam, ha követték az exüket az Instán.
Azt mondjátok, ha beállítana az exe csontjaival,
mondván, hogy ezután a tévé alatt tartja, rávágnám, hogy „Csodás, imádom”?
Minimum passzív-agresszív lennék.
Valószínűleg naponta lehúznék belőle egy teáskanálnyit.
Míg egy nap azt mondaná: „Az urna könnyebb.”
Mire én: „Talán lefogyott.”
„Ez egy urna testszégyenítése, drágám.”
Tudjátok, mi a legviccesebb? Hogy már nem érzek így.
Egy fiatalabb verzióm érzett így. Harmincas szingliként már nem érdekes.
Egyszerűen csak kell valaki, aki nem megy az agyadra.
A húszas éveimben bizonytalan és toxikus voltam:
„Olyan pasi kell, akinek én leszek az első szerelme és hites felesége.
Olyan pasi kell, aki nem néz pornót.”
Most az sem érdekel, ha kiveri a halott volt nejére.
„A tévé alá teszed a hamvait?
A tévében azt nézzük, amit én akarok?
Akkor nem gond!
Annyi urnát teszel oda, amennyit akarsz. Majd családban nézzük a Vak szerelmet.”
Dustin haverom erre így reagált:
„Na és ha a fickó, a férjed, még mindig a halott nejébe szerelmes?”
Mire én: „Nem fog feltámadni. Mi a gond…?
Ez az ő baja.”
„Zárkózz be a mosdóba, szagolgasd a blúzát,
de 5-kor megyünk a Chili'sbe.
És a kupon nem három személyre szól.
Szóval add ki magadból, drágám!
Verd ki az urnába, ha azt akarod.
Mikor az élet citrommal kínál, csinálj cementet, vagy akármit.”
Tök romantikus!
És lenyelheti még egyszer, utoljára.
Gáz, hogy ezen nevettek.
Azt hiszem, a halálfélelmem szakmailag sokat segített.
Munkamániás lettem tőle.
Két főállásom volt az elmúlt pár évben.
Hétvégenként turnéztam,
hét közben vezettem az After Midnight című éjjeli műsort.
Köszönöm.
Köszönöm, kedvesek vagytok.
Remek volt, sokat tanultam, remek kollégáim voltak.
Volt egy asszisztensem, akit eleinte nem akartam.
Csúszós lejtő,
ha valakit csak azért fizetnek, hogy nasit hozzon neked.
Mert első nap elkéred a töltőjét.
Második nap megiszod az ásványvizét.
Harmadnap: „Fognád mindkét kezem, amíg el nem alszom?”
Az asszisztensem neve Molly volt, és olyan jó volt a munkájában,
hogy már biztos egyedül halok meg, mert a párkapcsolati elvárásaim
immár Molly szintjén kezdődnek.
Elmondom, milyen volt.
Első nap behajtottam a Paramountba, leparkoltam a nekem kijelölt helyen,
és volt egy nagy bokor a sofőr felőli ajtónál, oké?
Semmi durva, de épp elég, hogy ne lehessen kikászálódni.
Zümmögött pár méhecske, így hadonásztam, mielőtt bemutatkoztam Mollynak.
Ennyi történt.
Nem panaszkodtam a bokor miatt. Nem jelentettem senkinek.
Molly szemtanúja volt, ahogy a bokor kicsit hozzám ért.
Másnap behajtok a forgatásra, leparkolok a helyemre,
és a bokor nem volt ott.
És megkérdeztem Mollyt: „Kivágattad azt a bokrot?”
Mire ő: „Ja, és lefújattam a méheket is.”
Akkor már tudtam: „Oké. Mollyval nem lehet szívózni.”
Nem megnyírta, kinyírta azt a bokrot.
Nem fecseghettem előtte felelőtlenül, mert nem tudtam, mit fog tenni.
Nem mondhattam kedden, hogy Dave egy kicsit idegesít,
mert szerdán arra jöttem volna be: „Hé, hol van Dave?”
„A méhecskékkel van, Taylor.
„Összerezzentél a jelenlétében, úgyhogy elintéztem.”
Az első céges munkahelyemen volt HR-tréning.
Életemben először. A stand-upban nincs HR.
Ott az ellenkezője megy: „Embereket zaklatsz?
Szuper, indíts egy podcastet!”
Jó volt a tréning. Sokat tanultam.
Tudtátok, hogy dughatunk a kollégáinkkal a munkahelyen?
Vagyis nem a munkahelyen. Máshová kell mennetek, de…
Azt hittem, minden kolléga szigorúan tabu.
De a HR-es Jill azt mondta: „Nem, randizhattok, csak szóljatok nekünk.”
„Hogy jelentsd a főnökeinknek?” - kérdem.
„Nem, csak nekünk szóljatok” - mondja. Gondoltam:
„Kik ezek a perverz HR-esek?
Mi az, hogy dughatunk, csak mindent mondjunk el nekik?”
„Jó volt? Hoztál fotókat a PowerPointhoz?”
A PowerPoint jó móka volt. Elemeztük, hogy egy-egy helyzet mennyire helyénvaló.
Spoiler: egy sem volt helyénvaló. Nem tudtam.
Azt hittem, beszélgetünk, megvitatjuk a dolgot.
De nem, a jó válasz mindegyikre a nem volt.
Privát HR-tréningem volt. Tudták, hogy én vagyok a leggyengébb láncszem.
Szépítkezés közben csinálták. Én voltam ott, Deb és Havanna, a fodrász.
Jill sorolta a helyzeteket.
„Oké, egyes számú helyzet.
Kyle közli Sharonnal a szülinapján:
»Nem számít, hány éves vagy, bármikor megdugnálak.«
És rákacsint.
Ez helyénvaló?”
És mi azt mondtuk: „Van fotód Kyle-ról?
Milyen magas Kyle? Jó illata van? Mit tud nyújtani?
Hány éves Sharon? Ovulál?
Nincs elég információnk, hogy válaszoljunk, Jill.”
Azt imádom a tévés szereplésekben,
hogy minden csúnya szót kisípolnak, kivágják a pikánsabb poénokat,
vagyis megnézhetnék a vallásos nagyszüleim is,
és kevésbé sértené a fülüket, mint a stand-upom.
Nem mondom, hogy a nagyszüleim nem támogatnak, mert de.
Nagyon őszintén igyekeznek megérteni,
hogyan lettek ilyen liberális-agnosztikus unokáik.
Nem bírom, ha valaki túl kemény a nagyszüleivel.
Ha a nagyszüleid próbálnak megérteni téged,
légy egy kicsit nagyvonalú, ha hibáznak itt-ott.
„A nagyi sosem emlékszik a névmásaimra.”
Mire én: „A nagyid emlékszik a saját címére?”
A nagyinak más gondja van. Várja a fény. És egyáltalán tudod, hány éves?
Én nem. Az enyém 40 éve 62 éves.
Ráadásul túl sok fotót készítesz a nagyszüleidről,
és biztos, tudják, miért, és az sem lehet jó érzés.
A nagyszüleim példázták a legjobban, hogy milyen egy jó keresztény.
Nagyon melegszívűek, megbocsátóak voltak, nem ítélkeztek.
De a tesóim és én másféle kereszténységben nőttünk fel,
egy ijesztő kereszténységben.
És ami gyerekkorodban megijeszt,
azt látni sem akarod a felnőtt Barbie álomházadban, nem?
Övet sem hordok, fakanalam sincs.
És nem véletlenül, oké?
Mázli, hogy mindannyiunkat bántalmaztak.
Mikor ezt elmondtam Svédországban, azt hittem, kihívják a segélyszolgálatot.
Nincs rosszabb, mint beismerni egy teremnyi ember előtt,
hogy amikor őket betakarták esténként, téged vertek. Megalázó.
Minden ki van tiltva a házamból: Biblia, öv, a Híd Terabithia földjére című könyv.
Remélem, miután a szerző látja ezt, írásban kér bocsánatot tőlem.
Azt hiszem, hogy aki egy ijesztő vallásos környezetben nőtt fel,
fiatal felnőttként azt próbálja szétválasztani,
hogy kicsoda ő ahhoz képest, akinek nevelték.
Csak pár éve vállaltam fel, hogy queer vagyok, és…
Köszönöm!
Köszönöm.
Kedves tőletek! Ugyanis 30 évesen bevallani a biszexualitásodat olyan,
mint odasúgni a pincérnek: „Amúgy szülinapom van.”
„Kit érdekel? Énekelj magadnak! Felnőtt nő vagy.”
Erre én: „Bocs, bátor vagyok, épp előbújtam.”
Mire ő: „Ja, de a vihar már elült, igaz?”
Hamarabb előbújtam volna, de a három queer tesóm folyton beelőzött.
Folyton előbújtak, mint három kis mormota.
Valahányszor egyik előbújt, tudtam: „Még hat hónap heteroszexualitás vár rám.”
És azért is haboztam, mert a biszexualitást stigmatizálják.
Ha azt mondod, biszexuális vagy, az emberek azt hiszik, jó vagy a szexben,
pedig nem vagyok az.
És nem is akarok jobb lenni, oké?
Nem tanulok meg több új trükköt, oké?
Amint harminc lettem, lehúztam a rolót.
Ahogy Jézus mondta, „bevégeztetett”.
„Mentem a játékot, eddig jutottam, ezen a szinten halok meg.”
De nem akartam bemocskolni a biszexualitás brandjét.
Hogy ne ártsak a csapatnak.
Sok queer barátom roppant nyitottan és szabadon áll a szexualitásához.
Rengeteg Samantha van a baráti társaságomban,
és mind szórakoztatóak, inspirálóak,
de szerintem gondolnunk kell a prűd melegek képviseletére is.
Több prűd melegnek kéne kiállnia:
„Én is biszexuális vagyok.
Mindannyiótokhoz vonzódom,
és egyikőtökben sem bízom.
Szeretnék, de nem fogok.”
Bevallani a biszexualitást ijesztő. Mert az van, mint az öngyilkosságnál.
Valaki beszól: „Ha nem teszed meg, csak figyelemfelkeltés az egész.”
Bizony.
Tudjátok, ki szereti ezt a viccet? A queer emberek.
A heterók megrémülnek ennyi szomorú szó hallatán.
Ami jogos, így van.
Bocs, srácok, de bevallom,
szuper, hogy már nem vagyok ráutalva kizárólag a heteró pasikra.
Az sivár volt. Nagyon kemény.
De nem azért, mert rossz emberek, csak nehéz velük kommunikálni.
Igazán megpróbáltam.
Egy csomó pasival jártam párterápiára. Sose mentem férjhez.
Ez kínos.
Tudjátok, milyen gáz szakítani azzal, akivel terápiára jártál?
És együtt kell élned egy halom felesleges infóval a fickó gyerekkoráról.
„Szuper, egész hátralévő életemben tudni fogom, mi akasztja ki Michaelt.
Ez szívás.”
És az exeimmel nem igazán tudtunk dűlőre jutni a jövőnket illetően sem.
Régen úgy gondoltam, csak adoptált gyerekeim lehetnek.
És ettől minden heteró pasim kiakadt: „Ha nem úgy néz ki, mint én, megeszem.”
Hát, sosem voltam apa, talán ezt tennék, nem?
Egyikük feldobta a béranya ötletét.
Nyitott volt rá, és bevallom, nekem is tetszik.
Micsoda gesztus! „Hordanád ezt kilenc hónapig?
Épp nem érek rá. Hívást várok. Táplálkozz tudatosan!”
Kilenc hónap múlva visszamész, ő ki van készülve, téged vár a fodrász.
„Annyira köszönöm! Köszike!
Csak úgy ragyogsz. Bátor vagy.
A pénz az éjjeliszekrényen van. Öt csillagot adtam. Szia!”
Gondolod: „Ez nehéz. Legközelebb érintkezés nélküli kézbesítést kérek.”
„Igen, jó helyen jársz. Hagyd a verandán, fotózd le, elveszem, ha elmentél.”
„Nem, jó helyen jársz.”
„Ha extrovertált lennék, én szültem volna meg.”
Nem tudom, akarok-e gyereket.
És mivel folyton változik a véleményem, szeretném elköttetni a petevezetékeimet,
mert az lenne a reprodukciós megfelelője a kukában lévő brownie vízzel leöntésének.
Mert tudod, hogy később még megennéd.
„De most világosan gondolkodom.
Szóval kizárom a lehetőségét is.”
Ha nem nevetsz, gratulálok, hogy egészséges a kapcsolatod az ételhez.
Vannak itt anyukák, akiknek feltehetek…? Jó.
Imádom, amikor igent mondtok.
…feltehetnék pár intim kérdést a szülésről? Még van fent kéz. Imádom.
Az anyukák olyan menők! „Persze, nyitott könyv vagyok.
Konkrétan. Eltörték a gerincemet szülés közben.
Szívesen elmesélem.”
Hány gyereked van?
- Kettő. - Kettő? Remek.
Mennyi idősek?
- 16 és 18. - 16 és 18?
Hála az égnek, hogy nagyok.
Ha valakinek kisbabája van, lefagyok.
„Na és jár már, beszél?
Kinyitotta a szemét, vagy…?
Megszáradt? Csúszósan jön ki, mi?”
„Igen, jól meg kell fogni.”
Oké, tinédzsereid vannak.
És ők a fő terminálon át jöttek ki?
Gondoltam, ez így elegáns megfogalmazás.
Oké, szóval sok nővel beszéltem, akik elmondták…
Mert nagyon félek a szüléstől, ami érthető.
Mert úgy neveltek,
hogy a terhességtől még az absztinencia sem véd meg teljesen.
Elmondták Mária történetét:
„Zárd össze a térded! Reméljük, az Úr nem téged választ.”
Ez egy egészen új szintje a szüléstől való félelemnek.
A szülés eleve félelmetes.
Mi van, ha farfekvéses? Vagy beteg?
Mi van, ha Isten?
Rettegek a szüléstől, és sok anyával beszéltem a turnén,
akik azt mondták, hogy amikor tolod, a tested sokszor így reagál:
„Tudjuk, mit akarsz.
Azonnal tálaljuk!”
És a folyamat során a babán kívül
kitolhatsz…
Kakiltál? Igen?
Kösz, hogy őszinte vagy. Kösz szépen!
Az elmúlt pár évben valamit megtanultam.
A kakilás kérdésére csak két helyes válasz van:
„igen, persze”, és a „nem emlékszem”.
„Igen, persze”, vagy „mit tudom én”.
Sokan úgy beszélnek a szülésről, mint aki egy fesztiválon volt:
„Iszonyúan be voltam drogozva.
Talán ott volt apád. Nem tudom.
Csak arra emlékszem, hogy a kedvenc számomat követeltem.
Aztán hazaküldtek, pedig nem álltam készen rá.”
Először egy dallasi klubban tettem fel ezt a kérdést.
Egy nő bekiabálta: „Három gyerek, sosem kakiltam.”
És az egyik asztalnál ült egy csomó ápoló,
akik totál részegek voltak,
és visítva hahotázni kezdtek:
„Mindenki bekakil, mindenki!
És ha te úgy tudod, hogy nem, akkor hazudtunk neked!”
És végig kellett néznem, ahogy a nő világa összedől.
Mint egy Truman Show.
Megsajnáltam, szóval vigasztaltam:
„Ugyan, ne búsulj!
Ha az enyém repülőn jön, akkor is az asztalra kakilok,
hogy lássák, ki a főnök.”
Igazából, ha azt mondom, csak pár éve bújtam elő,
ezt a nyilvánosságra értem, mert a barátaimnak azelőtt is mondtam,
csak valahogy nem jól.
Túl laza voltam.
Mint aki a Glee - Sztárok leszünk! valamelyik epizódjában játszik.
„Amúgy mostantól már nőkkel is járok.”
És ők rábólintottak.
Mintha azt mondtam volna, hogy vega leszek: „Oké, meglátjuk!
Kell a vas, csajszi.”
Vagyis nem voltak…
Elfogadták, amint meglett az első barátnőm.
Jártam egy lánnyal, aki irtó dögös volt.
Gondoltam: „Úristen, vajon Pete Davidson vagyok?
Milyen magas vagyok?”
És a nőkkel való randizástól valahogy közelebb kerültem a valláshoz.
A barátnőim panaszkodtak a pasijukról és a férjükről, én meg…
„Hallottátok a jó hírt?
Nem kell így élnetek.
Van egy jobb út.”
Amint lett egy barátnőm, a barátaim vallatóra fogtak.
Rám zúdították az Y generációs megbánásaikat.
Vannak itt Z generációsok?
Te jó ég, komolyan?
Oké, ne égessetek az új barátaim előtt! Rendben.
A Z generáció ezt nem érti,
mert másképp áll az identitáshoz és szexualitáshoz.
Kíváncsiak, kik ők, mire képesek.
De értsétek meg, hogy a mi generációnk minden reggel így néz tükörbe:
„Ne mutasd ki az örömödet!
Anya és apa dühös lesz.
Csak várj! Majd szabad leszel a halálban! Várj!”
Ezek a reggeli mondataink.
Nehéz dolgunk van, sok mindent elfojtunk.
Sok 30-as, 40-es női barátom mondta: „Bárcsak nőkkel jártam volna!”
Boldogan élnek egy férfival, de mégis ezen sajnálkoznak.
És rengeteg intim kérdést tettek fel. Például, hogy jobb-e nőkkel szexelni.
Gondoltam: „Tényleg érdekel? Mert azt mondod, boldog vagy a pasiddal.”
De folytatták: „Tényleg más?”
„Aha.”
„De hogyan más?”
A következőt mondtam:
szerintem az a legnagyobb különbség a férfiakkal és nőkkel való szex között,
hogy amikor egy nővel szeretkezel,
egész végig ott vagy.
Érthető?
Ugyanis a pasikkal egyszerűen…
Nem traumatikus, csak olyan,
mint amikor fülhallgató nélkül robogsz a hátsó ülésen:
„Akkor nézzük a felhőket!”
„Igen, elmentem, tényleg.
Igen. Persze, igen, nagy volt.
Hatalmas volt… Nagy. Csendes, de nagy.
Csendes, de halálos!
A kedvencem. Köszönöm, tényleg.”
Sose színlelek orgazmust. Az én generációm már így is túl sok vigaszdíjat kapott.
De ha színleltél, nem ítéllek el. Néha túl hosszúra nyúlik.
Ha orgazmust akarsz színlelni, itt egy apró tipp:
egyszerűen tartsd vissza a levegőt, ameddig csak bírod!
Mert amikor majd így csinálsz…
Úgy fog tűnni, hogy élveztél,
pedig igazából… az oxigént élvezed.
Így szabadulhatsz meg a csuklástól és Jeremytől.
Néha szeretek férfiakkal dugni.
De őszintén, van olyan ember, aki szereti a szopást?
Szerintetek tényleg…? Hűha, jó neked!
Egy diszkrét kéz a magasban. Gyönyörű!
Ez szuper, azta! Hétköznapi hősök, remek.
Én úgy szeretem a szopást, ahogy a futást.
Büszke vagyok magamra utólag…
de amíg tart, mindig azt kérdezem: „Miért csinálom ezt?
Másképp is el tudok jutni oda, ahova megyek.”
De utána mindig büszke vagyok: „Az emberi akarat bármire képes!
A szellem tényleg uralkodik az anyagon.”
De belül azt gondolom: „Valaki igazán dobhatna rám olyan kis poharakat!”
Utána viszont: „Ügyes vagyok. Javult az időm.”
Gyorsabbak akarunk lenni, nem jobbak.
Rettegtem a nőkkel való orális szextől.
És az első alkalom után megdöbbentem:
„Úristen, ez nem is volt rossz!”
És dühös lettem az egész életemre.
„Szóval egész idő alatt nyalhattam volna fagyit,
és én ehelyett kardokat nyeltem?
Élhettem volna, mint hal a vízben, de úgy éltem,
mint egy bizonyítási-kényszeres vásári mutatványos?”
Nem mintha remekelnék a queer randikon.
Folyton fura akadályokba ütközöm.
Egyszer kidobott egy poliamor személy. Veletek történt már ilyen?
Szívás.
Olyan, mintha kirúgnának egy részmunkaidős állásból.
„Hétfőn és kedden nem is érsz rá dolgozni, baszki!”
Nem is akartam poliamorral randizni. Ő poli volt, én elfoglalt.
De végül ez lett életem legőszintébb, legkommunikatívabb kapcsolata.
Szerelmes voltam belé. Kidobott, mert túl sokat dolgoztam.
És figyelem, Grand Rapids! Mikor randizni kezdtem egy poliamorral,
nem hittem volna, hogy azért lesz vége, mert neki nem jön be az én életstílusom.
Páran most azt gondoljátok: „A poliamoria nem Taylornak való.
Taylor monogám. Fogadom, hogy Bridgertonra maszturbál.”
És tudjátok, mit? Nem is.
Csináltam,
de már nem csinálom.
Ez a poén nem lesz benne a különkiadásban.
Nem, nem.
Túl kockázatos lenne a Netflixnek.
Nem csináljuk. Kivéve, ha pörgeti az algoritmust. Megdumáljuk.
Ha bekerülne a Netflix ajánlójába a Bridgerton után…
Ezt megtehetik.
Köszönöm, hogy eljöttetek az új műsoromra,
ami tele van vallásos és meleg témákkal,
amitől az ügynökeim idegesek.
Kiakadt a csapatom,
amikor mondtam, hogy az új turnémon Istenről akarok beszélni.
Felhívott a PR-menedzserem:
„Hallom, hogy turnézni készülsz a Netflixes Tékozló lánnyal. Csúcs!
De nem fogsz a promóciós fotókon fejjel lefelé lógni egy keresztről, igaz?”
Úgyhogy töröltük azokat a fotókat.
Nem tettem meg. Soha nem is akartam megtenni.
De megértem, hogy féltek,
hogy egy órán át szidni fogom a kereszténységet.
Mert a többi különkiadásban
általában csak pár percre korlátoztam az egyház ostorozását.
De a gyerekkoromból sok mindent nemrég dolgoztam fel.
És borzasztóan irigyeltem,
hogy a kereszténység működött másoknak, de nekem nem.
Mentális betegként végtelenül lesújtó, ha azt hallod:
„Én is szomorú voltam,
de aztán a szívembe fogadtam Jézust, és már jobban vagyok.”
És te csak ámulsz: „Igen? Csak ennyit csináltál?
Elrebegtél egy verset, és méltó lettél a szeretetre? Szuper! Örülök neked.”
Ez olyan…
Mint mikor valaki azt mondja, leállt az üdítővel és fogyott 20 kilót.
Gondolod: „Istenem, de menő! Remélem, lezuhan a géped.”
Az én problémám a vallással
sokféleképpen értelmezhető.
Ki lehet jelenteni egy tömeg előtt: „Jézus szeret téged, bármit teszel.”
És sokan azt fogják hallani: „Jézus szeret engem.”
De néhányan azt fogják hallani:
„Bármit teszek”?
És ez a baj, igaz?
A vallás használható fegyverként vagy eszközként.
És tisztázzuk: ha a vallást fegyverként használod,
hogy manipuláld és ijesztgesd az embereket,
hogy magadat mindenkinél felsőbbrendűnek érezhesd,
baszódj meg! Nem erre való.
Nem helyesen használod.
Vibrátort használsz hátmasszírozóként,
és mi mind rajtad nevetünk.
Mert ha Isten létezik, nem azért létezik,
hogy te mindenkinél jobban érezd magad.
Hanem hogy jobbá tegyen téged mások érdekében.
És az élet kurvára nehéz.
És bármi is tesz jobbá mások érdekében, azzal kell foglalkoznod.
Fura, de hajlamosak vagyunk elfelejteni, hogy mindenkinek nehéz.
Mindenkinek. És elítéljük egymás megküzdési mechanizmusát.
„Az antidepresszáns gyengéknek való.” „Aki hisz Istenben, az hülye.”
Ami nekem a hangulatstabilizátor, az neked Jézus!
Mind igyekszünk révbe érni apuci karjaiban.
Mind erre törekszünk!
Rendben van!
És sokan vannak, akik helyesen használják a vallást.
A nénikém, a bácsikám, a nagyszüleim, ez a gyülekezet.
És sokan próbálják a vallást eszközként használni,
hogy közösséget, kapcsolódást együttérzést, vigaszt nyújtsanak.
És amikor megírtam ezt a műsort, rájuk gondoltam.
És a családomra.
És próbáltam a vallásos neveltetésem pozitív hozadékaira gondolni.
És az a legpozitívabb… Hogy nem jutott eszembe hamarabb?
Hogy kezdtem templomokban stand-upozni. Így kezdődött.
Tanúságtételnek hívták, de azért nevettek. És…
Nem.
Nem, komolyan. 16 évesen kezdtem stand-upozni.
És a karrierem első négy-öt évében rengeteg templomban felléptem.
Amerikában meg lehet élni egyházi humoristaként.
Felléphetsz ennél nagyobb templomokban is, 4-5000 ember előtt,
és kiválóan meg lehet élni belőle.
És 21 évesen döntenem kellett,
hogy templomi humorista legyek, vagy világi humorista.
És már tudjátok, mit választottam.
De nagyon hálás vagyok, hogy ez lett a stand-up karrierem alapja.
Rengeteg fellépésem van, több ezer ember előtt beszélhetek.
Megfizetnek. Tudok trágárság nélkül szólni bármilyen közönséghez.
Sokat gondolok erre. És nagyon hálás vagyok.
Tudom, hogy sokan most azt gondoljátok:
„Ó, ez aranyos.
Aranyos, hogy hálás vagy,
és mi értjük, mit művelsz a templomban, meg minden.
De már láttunk ezt-azt tőled.
És kizárt, hogy ezután is hagynak majd templomokban stand-upolni.”
És az a helyzet, hogy nem akarok.
És bizonyára nem fogok.
De kurvára megtehetném, oké?
Ha valaha is eltörölnének valamiért,
kibaszott profi vagyok, és visszatérek a templomokba, oké?
Rohadt gyorsan megfordítom ezt a kurva hajót!
Egy magzatszívdobbanásnyi idő alatt.
Villámgyorsan brandet váltok.
Nagy hajam lesz, férjhez megyek, hagyom dirigálni.
Írok egy könyvet Alávetett feleség, alávetett élet címmel,
felveszek valami déli akcentust csak úgy,
és turnézni megyek.
Már azt is tudom, hogy fog kezdődni.
Koromsötét nézőtér. És a kivetítőn…
Mert megatemplomban lépek fel. Ott van a pénz.
És a kivetítőn fut egy fekete-fehér válogatás,
ami bizonyára a Netflix „tadam”-jára kezdődik.
Még legalább nyolc évig az övék vagyok.
Egy fekete-fehér válogatás a legdurvább huszonéves vicceimből.
„Rávenni egy pasit, hogy óvszert húzzon…”
Halkuló kísértethangok.
A fiatalkori arcom kinagyítva.
Lassan kigyúlnak a fények, ahogy kivonulok egy szál…
Tudjátok, mit?
Meg is mutatom.
Megmutatom.
Így dugod a puncit?
Durván elélveztem.
Tudnod kell, hogy az ágyban egy vadállat vagyok, oké?
És azóta többé nem hiszek Istenben.
Otthon guglizz rá arra, hogy „pornó nőknek”!
Későn vesztettem el a szüzességem. Már anyagilag független voltam.
Konkrétan megdugom a patriarchátust.
Nedves, mutasd!
Ja, Istennel nőttem fel. Egy seggfej.
Ez úgy hangzik, mintha gyűlölném a vallásos neveltetésemet, és így is van.
Kurva élet!
Egy szülő sem örül, ha a lánya depizésről és pöcsökről dumál.
Ezt kapd ki, Jézus!
Próbáltatok mostanság
rávenni egy 20-as pasit egy randi appról, hogy óvszert húzzon?
Majdnem olyan, mint próbálni meggyőzni egy ötévest,
hogy rávegyen egy dzsekit a Halloween-jelmezére.
Nedves, mutasd!
Ezt kapd ki, Jézus!
Felismerte valaki a csajt?
Ez voltam én régen, amikor a Sátán a karmaiban tartott!
Látom, néhányan úgy érzik most magukat, mint József karácsonykor:
„Vajon hazudik nekem ez a kurva?”
De mind szeretjük a visszatérést.
Ez nem egy új brand. Ez egy újjászületés.
Üdv a Tékozló lány-turnén!
Lássunk a nézőinktől pár queer-ébredést!
Sokszor felbukkan a Karib-tenger kalózai.
Vagy a Kis tini hős Shegója.
Vagy Robin Hood, a rókás verzióból.
Igen, tudjátok.
És sokszor megkérdezik, hogy ébredtem rá, hogy queer vagyok, és az úgy volt,
hogy házi videókat néztem a gyerekkoromból,
és volt egy, amin anyámmal beszéltem úgy három-négy évesen.
És emlékeztek a szarvaslányra a Bambiból? Faline-re?
Oké, úgy tűnik, Faline ébresztett rá, hogy queer vagyok,
és mutatom a felvételt.
Miért ő a legjobb?
Mert ő a legjobb!
Na és Faline? Nem ő a legjobb?
Igen, ő nagyon csinos.
Mellette egy hot dog vagyok egy serpenyőben.
Egy hot dog egy serpenyőben?
AGRESSZÍVEN BÓLOGAT
Te jó ég! És ez mit jelent?
Nem tudom.
Köszönöm szépen, Grand Rapids! Hálásan köszönöm!
Nagy tapsot Sophie Buddle-nak!
A feliratot fordította: Györfi Rita