Downloaded from YTS.BZ
DU VIL ALLTID YNDE MEG.
JEG REPRESENTERER ALLE SYNDENE DU ALDRI VÅGET Å BEGÅ.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Takk. Dere hadde ikke trengt å komme, KI har blitt ganske bra.
Altfor bra. Stoler ikke på den.
iPhonen min begynte å bruke stor G i "Gud" uten å spørre meg.
Dere også?
Den ble vel oppdatert. Plutselig sier den: "Mente du Kongenes konge?"
Robotene kommer, og de elsker Herren.
Er dere bekymret for robotene? Er du bekymret? Ja.
Har du sett på menneskene i livet ditt,
vennene dine, familien din, og så tilbake på deg selv og tenkt:
"Det blir meg som forelsker seg i en robot."
Vært så ærlig? Det blir meg.
Jeg bruker ikke ChatGPT for jeg er ikke klar for et forhold.
Jeg klarer meg nå, men når robotpartnere blir tilgjengelig på Best Buy om noen år,
så blir det meg som er full under middagsselskapet
og forsvarer robotektemannen min.
"Unnskyld meg, men kan du definere 'en sjel'? Trodde ikke det, nei.
Og jeg har møtt mannen din, Chelsea. Som om ikke han må lades om natta?
Ok? Jaså, er det CPAP-masken hans? Han kommer til å dø.
Samme det. Historiene hans er kjedelige.
Vis litt respekt. Han er ingen airfryer, han er mitt livs kjærlighet.
Se ham i øynene når du snakker til ham. Han bruker ikke 'det' eller 'den'.
Og du er 'bitch/BITCH', ok?
Jo, det er to ulike ting. Store bokstaver."
Med en robotpartner vil jeg kanskje ikke føkke opp.
Jeg sa "kanskje".
Jeg ville nok funnet grunner til å være sur på en robot.
"Hva gjør du ved oppvaskmaskinen?
Er hyllene hennes større enn mine?
Blir hun våtere enn meg?
Er det boblene? Jeg kan lage bobler.
Det gjør meg syk, men hvis du trenger bobler…"
Jeg var en giftig kjæreste, men jeg har gått i terapi.
Jeg var et mareritt i 20-årene. Datet en fyr en gang.
Vi lå på sofaen en kveld, og vi kranglet ikke, så jeg snudde meg…
…og jeg sa: "Babe, hvis du fant ut at vi var søskenbarn…
…ville du gjort det slutt da?"
Og han sier:
"Ja!"
Jeg sa: "Den kom fort.
Ingen spørsmål, du er bare ute."
"Det er ulovlig, Taylor."
"Det er sopp også, men da er det greit.
Plutselig er du en lovlydig borger bare fordi vi er søskenbarn?"
Han sier: "Du er sprø. Spør alle vi kjenner."
Så jeg tekstet de tre lykkeligste parene jeg kjente:
"Hvis dere fant ut at dere er søskenbarn etter å ha vært sammen lenge,
forhold er det samme, men dere er søskenbarn. Slår dere opp?"
Og alle skrev tilbake:
"Måtte vi fortalt det til noen?"
Jeg viste ham telefonen min og sa: "Dette er kjærlighet."
Rask meningsmåling…
Du finner ut at dere er søskenbarn. Klapp om du ville slått opp.
Ok, det er mange.
Nei, ikke begynn å krangle. Ta det i bilen.
Ok, og hvis du fant ut at partneren din var en robot.
Klapp om du ville slått opp.
Interessant!
Betydelig færre.
Noen klappet for søskenbarn og ikke for roboter.
Ok, så vi svikter vårt eget blod…
…men fortsetter å knulle brødristeren. Ok, det gir mening.
Jeg blir trigget av stor G i "Gud", for jeg har religiøse traumer. Noen andre?
Tenkte meg det.
Religiøse traumer betyr at du vokste opp i kirken,
så hver gang du har det bra, får du dårlig samvittighet.
Noen gang hatt en bølgedal midt i en orgasme?
Den bølgedalen er Jesus…
…som spruter vann i ansiktet ditt. Derfor sier jeg ikke "å Gud" under sex.
Han er som Betelgeuse. Han dukker opp.
Jeg er ikke ateist. Jeg vet bare ikke hva som skjer. Det gjør ingen av oss.
Jeg har aldri kjent meg igjen i vissheten mange kristne føler. "Jeg bare vet det."
"Men hvordan vet du?" "Jeg bare vet."
Den eneste gangen jeg har visst sikkert, var da jeg hadde diaré.
Det er den eneste gangen jeg har vært…
Og jeg begynte å be.
Jeg hater begge sider like mye. Jeg hater de som bare ser mørke,
og jeg hater de som sier: "Gud finnes, og han elsker meg."
Jeg hater selvtillit. Det er greia. Jeg utstår ikke selvsikre folk.
Jeg har én veldig selvsikker venn.
Mer klarer jeg ikke. Én venn, veldig selvsikker.
Som den søte jenta i åttende som alltid kom sent
og med en Frappuccino i hånda, og du bare: "Greit, du var ønsket!"
Hun er sånn.
Jeg treffer henne bare hver sjette til åttende måned.
Vi spiste lunsj for en stund siden.
Maten vår kommer på bordet.
Hun sender umiddelbart maten sin tilbake.
Visste dere at folk gjør det, ikke bare på film?
"Hva var galt med den?" "Det var et hår i den."
Ett hår.
Jeg måtte ha funnet en tupé på lasagnen min…
Selv da ville jeg bare: "Beklager, jeg burde sagt 'uten tupé'.
Nei, jeg forstår at det er garnityr.
Det er bare litt triggende i det politiske klimaet, men…
Men jeg skjønner. Det ser naturlig ut. Takk skal du ha. Jeg spiser rundt."
Jeg tror ikke jeg er smartere enn andre.
Ateister kan være så nedlatende mot religiøse.
Jeg har trodd på mye idiotisk. Gud er ikke engang på topp tre.
Jeg har trodd på høye menn.
"Han spiller gitar. Sikkert kul." Så dum er jeg.
Når min religiøse familie snakker om Gud, "Gud fikk meg gjennom alt det vonde"…
Det er sånn jeg snakker om Gilmore Girls. Jeg er en idiot.
Og da bruker jeg stor G, hver eneste gang.
Jepp.
Jeg har mange kristne i livet mitt, og de ber for meg.
Prøver å ikke ta det personlig.
Har noen sagt at de "ber for deg", og så forstår du ikke hvorfor?
De bare: "Jeg ber for deg."
"Hva?
Jeg er ikke syk.
Vel, jeg ber for deg også, Bev.
Du trenger det, bitch."
"Gud har bedt meg tenke på deg."
"Be Gud passe sine egne saker, for jeg har det helt flott.
Vet ikke hva du hørte på parkeringa, men det var en familiesak, Bev.
Jeg skal sote bilvinduene."
Jeg kjenner mange kule kristne. Og de elsker å fortelle deg at de er kule.
Ja. De liker å banne så du hører det.
De sier: "Jeg forstår at du tviler. Jeg ser på nyhetene.
Det er temmelig føkka der ute."
Så ser de på deg som om de har gjort noe kult.
Jeg har en onkel som er pastor. Veldig kul fyr. Ydmyk, jordnær.
Ikke en sånn kommersiell dust med dyre joggesko
og en bok med ansiktet på forsiden.
Hver gang jeg ser en pastor på bokturné, tenker jeg:
"Har ikke du alt promotert en annen bok?
Jeg vet ikke, jeg bare…
Hvor mange bestselgere trenger du, Joel?"
Onkel er kul. Han forstår jobben min, for jobben hans ligner min.
Vi jobber i helgene, og vi endrer liv.
Nei, han hater at jeg sier det. Jeg prøver alltid å snakke om yrket hans.
"Hvordan gikk formiddagsshowet?"
"Du vet det er en gudstjeneste." "Ja, du fikk tilrop under kveldsshowet."
"De ropte 'amen' og 'Halleluja'."
"Det er den verste typen, for de er støttende,
men de forstyrrer flyten din, ikke sant?
Jeg donerer også 10 % av overskuddet."
"Til hvem?"
"Agenten min. Fortsatt en tiendedel."
Jeg sier: "Nei, jeg bare tuller, Jim. Men tenk over dette.
Jeg gir dem skyldfølelse lørdag kveld. Du frelser dem søndag morgen.
Jeg sentrer ballen, du scorer. Ingen årsak!
Jeg hjalp til."
Men Jim er en god pastor.
Veldig progressiv, har interessante prekener.
Vi hadde ingen kul pastor som barn.
Vi hadde en enkel pastor som holdt seg til tre temaer.
Tre budskap.
"Du er tilgitt. Ekteskap er vanskelig.
God jul." Det var de tre.
Jeg føler med pastorer i jula og påsken, det er de store ukene. Rekrutteringsukene.
Det er da alle kommer krypende.
Da kommer de koffeinfrie kristne innom. Du ser bare de jævlene to ganger i året,
og da må du imponere dem så mye at de oppgraderer til ukesabonnement.
Presset er høyt.
Og som pastor i jula og påsken kan du ikke være kreativ.
Du kan ikke improvisere.
Ikke gjøre et akustisk sett. Du må spille hitsene.
Du må fortelle historiene.
Påska er en bedre historie enn jul.
Påsken er korsfestelsen og Jesu Kristi oppstandelse.
Det er der all merchandisen kommer fra. Dere vet.
Dere vet. En død fyr på korset, men alltid med stil.
Får deg til å tenke på din egen død. "Vi jeg også se bra ut på smykker død?"
Ville du hatt din døde bestemor på en ankellenke?
Nei, men han selger det virkelig.
Jeg skal slutte med det. Vi kjenner hverandre.
Men påsken er en fin historie. Det er mye action.
Du har korsfestelse, gjenoppstandelse.
Jesus i sin beste alder, tidlig i 30-årene, veltrent.
Blir drept, vender tilbake. Det er som Twilight.
Det er en sexy historie.
Nei da, Twilight tilhører mormonerne. Ikke ta det fra dem.
De kan ikke drikke koffein, dette vekker dem.
Julen er ikke en like god historie. Jesu fødsel. Det begynner bra.
En engel forteller jomfru Maria at hun er gravid med Guds sønn.
"Å faen." Så må engelen fortelle kjæresten Josef det,
for man trodde ikke på kvinner den gangen.
Og engelen sier: "Det er Gud, jeg lover." Men så stikker engelen.
Så er det bare en lang fottur til en låve. Det er mesteparten av jula.
Jesus kommer ikke før på slutten, og det er ingen magi.
Den er drittkjedelig.
Jesus er scenen etter rulleteksten i en Marvel-film.
Den er søppel.
Elendig.
Ett år prøvde pastoren vår å krydre julehistorien.
Tenkte han hadde funnet en ny vinkling. Så han kommer ut, og han sier:
"Vi haster alltid gjennom julehistorien. For vi kjenner den så godt, eller hva?
Men har dere noen gang tenkt på hvordan dette må ha vært for Maria…"
Og alle kvinnene bare…
Mens mannfolka bare: "Nei!"
"Hvem er Maria igjen? Å, snakker du om fartøyet?
Hullet vi la Herren i?
Snakker du om Jesus-krukken?
Snakker du om Kristus-kottet? Snakker du om Frelser-sekken?
Snakker du om profet-posen?"
Jeg kunne fortsatt, men greit.
Men det er en morsom lek etter søskenbarnkrangelen.
Og Maria-prekenen hans fikk så god mottagelse
at han var helt i hundre året etter.
"I fjor snakket vi om Maria som fant ut at hun var gravid med Jesus.
Men har dere noen gang tenkt på hvordan dette må ha vært for Josef?"
Og alle mennene bare: "Endelig noe jeg kjenner meg igjen i!
Jeg tror også at horer lyver til meg!"
Josef var Marias forlovede.
Jeg skal ikke anta at alle kjenner Bibelen.
I kirken sa de: "Alle lærer dette."
Nei. Noen barn hadde en barndom og syklet rundt.
Ja.
Er det noen her som aldri har vært i kirken, aldri trodd på Gud?
Alle bakerst. Ok, det gir mening.
Dere høres jo veldig avslappede ut, men hvordan skiller man da rett fra galt?
Hvordan unngår man å drepe folk?
Kristne snakker sånn. Faren min pleide å si:
"Om jeg ikke trodde på Gud, ville jeg sittet inne."
"Oi da, ok… Jeg er seks.
La oss ta Godnatthistorier i morgen, i stedet for Pappas mørke tanker."
Noen kristne sier ting som: "Hvis Han der oppe ikke passet på,
ville jeg drevet med mye rart." "Ok, la oss bare omgås sammen med andre."
Men om du ikke vokste opp i kirka, kjenner du kanskje ikke Bibelen.
Jeg skal ikke teste deg. Pleide å gjøre det.
En gang spurte jeg noen, de fikk panikk og sa "VeggieTales".
Og det er nært nok, men jeg lo uansett godt.
"Hvem forrådte Jesus?"
"Tomaten Bob!"
Han kom hoppende og bare: "Du kommer til å dø, Jesus."
Nei da, de gjorde ikke korsfestelsen på VeggieTales. Det ville de ikke gjort.
Det er sprøtt. Altfor dystert.
Og ingen armer, så hvem skal…
Hvem skal stå for finalen?
Hva skal de gjøre? Sette babygulrøtter på Larry? Nei. Det er sinnssykt.
Men selv om du ikke vokste opp religiøst, kjenner du nok Noas Ark. Alle kjenner den.
Den er på forsiden av alle fargebøkene våre.
Ja. Det beviser virkelig hvor føkka Bibelen er,
at vi leste Noas ark og bare: "Dette er barnehistorien."
Den historien er mørk som faen.
Gud drukner alle barna sine fordi de var irriterende.
Og vi bare: "La oss male det på veggen i barnerommet."
"Se her, lille venn. Her er dyrene han ikke druknet.
For en heldig hest
som får være med på båten med én av vennene sine."
Jeg tror de tror at regnbuen redder historien.
Gud sendte Noa, som sannsynligvis slet litt med å stole på ham,
regnbuen som et løfte på å aldri oversvømme jorda igjen. Enda mørkere.
Regnbue etter en flom.
Som å kjøpe en ring til noen etter at du dytter dem ned trappa.
Regnbuen får meg ikke til å tenke på skeives rettigheter eller regn,
men Gud som sier:
"Men jeg drepte ikke alle, ikke sant?"
Noen vet ikke engang at Noas ark er fra Bibelen.
Jeg spør folk om de kjenner Bibelen. "Hva med Noa?" "Ja, den kjenner jeg."
Så mye har bibelhistoriene infiltrert popkulturen.
En venn påsto de kjente til Den fortapte sønn.
"Er det ikke en serie eller noe? Jeg har hørt uttrykket."
Den fortapte sønn er en historie som Jesus forteller
for å lære andre en lekse.
Historien handler om en rik far og de to sønnene hans.
Den eldste sønnen gjør alt riktig.
Men den yngste sønnen sier: "Jeg vil ha pengene mine nå."
Og faren sier: "Ikke sånn arv funker.
Lever ennå, men greit." Og gir den yngste sønnen pengene.
Og den jyplingen bare drar sin vei.
Nevnte jeg at jeg er eldst av fire? Jævelen drar sin vei.
Og hva står det? "Sløser rikdommen sin på svir",
som er bibelsk for "svir av alt på bitcoin og strippere".
Så er han frekk nok til å komme tilbake flere år senere og si: "Beklager, pappa.
Jeg mistet alle pengene dine. Kan jeg komme hjem?"
Og den eldste tenkte sikkert: "Endelig! La ham få høre det."
Og faren sier:
"Gutten min er tilbake! La oss holde fest!"
Alle eldstesøsknene her inne, vi har diaré akkurat nå.
Alle eldstesøsknene her
har rumpehullet her inne nå, så frustrerte er dere.
Folk i Bibelen kan ikke skade dere. De har vært døde lenge. Snart ferdig.
Den eldste sønnen er selvsagt forbanna.
"Pappa, jeg har gjort alt riktig hele livet,
og du har aldri engang holdt en liten fest for meg."
Og faren sier: "Ja, du er super.
Elsker deg.
Men broren din var fortapt, og nå er han tilbake.
Så vi feirer."
En pastor vil si at den handler om
hvordan du kan leve i synd og gå deg åndelig vill,
men du kan alltid vende hjem til Herren.
Men spør du meg hva den historien handler om,
vil jeg si at den handler om at Jesus var enebarn.
Jeg ser bibelhistorier overalt.
Det er noen morsomme. Hørt om den om de 200 forhudene?
Kjenner dere den? Ikke?
Mange kutter den ut. Så…
David vil gifte seg med Sauls datter.
Saul sier: "Greit, om du skaffer meg forhudene til 100 av mine fiender."
Veldig typisk Skorpionen, ikke sant?
Du har 100 fiender og tenker på forhuden deres?
Noen ble født i mørkeste november.
Så Saul sier: "Skaff meg 100 forhuder."
Og David går ut
og kommer tilbake med 200 forhuder. Og derfra kommer uttrykket:
"Han kan om han bare vil."
Ja. Det er ikke fra TikTok. Det er fra Bibelen.
Hva med Job?
Hørt om Job? Har vi noen Job-fans her? Job var en fyr i Bibelen. Han elsket Gud.
En dag snakker Gud og Satan.
Det står ikke hvorfor, men iblant ringer man eksen,
og alle andre sier: "Hva driver du med?" Så Gud og Satan chiller.
Og Satan sier: "Så, Gud, Job elsker deg visst høyt."
Og Gud sier: "Jepp."
Og Satan sier: "Vil han elske deg hvis jeg føkker med hodet hans?"
Og Gud bare:
"Ok, jeg kjeder meg. Få se hva du kan."
Så Satan går ut, og han ødelegger livet til Job.
Men Job forsaker ikke Gud.
Og Hvordan bli dumpet på 10 dager er basert på den historien.
Matthew McConaughey er Job.
Kate Hudson er Satan.
Noen her som vokste opp religiøst, men ikke er religiøs lenger?
Du er på riktig show.
Og hvem av dere frelste folk? Hvem spredte ordet da dere var religiøse?
Der var det færre hender. Mange som ikke gjorde hjemmeleksene.
Du frelste folk, men er ikke religiøs lenger?
Ok, føler dere noen gang… Seriøst spørsmål.
Føler dere noensinne at dere kanskje burde ringe de folkene?
Ren høflighet.
"Husker du hva jeg sa om evigheten? Jeg vet ikke."
Hva om de kommer til himmelen og:
"Sponsoren din er ikke der, så vi visste ikke at du kom.
Er du sikker? Kanskje de ghostet deg.
Nei, jeg tuller. Men du må faktisk dra til helvete."
Jeg frelste ingen.
Jeg snakket med en mormoner og sa: "Dere frelste mange."
Og han sa: "Ja, dåp for de døde." Vet dere hva det er? Jeg visste ikke.
Mormonerne kan frelse folk etter at de har dødd.
Så du slipper presset med å frelse levende folk, ikke sant?
"Tror du på Gud?" "Nei."
"Det går bra. Vi kan vente."
Og så snart de er døde, bare: "Bibbidi-bobbidi-mormoner!"
Det er vel sånn man sender en sjel til himmelen?
Som å prøve å få vekk bæsjelukta fra doen til daten.
Hvis du er gift, så dra til helvete. Denne vitsen er ikke for deg.
Kos deg med å drite med åpen dør. Noen av oss har med fyrstikker overalt.
Problemet for meg var ikke at vi måtte frelse folk,
men at man aldri fikk komme med gode argumenter.
Man kunne si: "Men Gud gjorde noen temmelig stygge ting i Bibelen."
"Det var Det gamle testamentet. Før Gud slutta å drikke.
Det var en annen Gud. Han var en partygutt den gangen.
Så fikk han barn og endret seg. Han…"
"Vi var en studentforening.
Selvsagt druknet jeg folk. Folk endrer seg."
Alle ubesvarte spørsmål i kirken, de sa alltid det samme.
De sa: "Godt spørsmål.
La oss spørre Gud om det når vi kommer til himmelen."
Og hvis du faktisk var Gud, hvor forbanna ville du blitt for
at de stadig sendte folk opp til deg med spørsmål?
Du er allmektige Gud. Du vil bare gjøre "Ta-da, himmelen!"-delen.
Og hver gang noen dør, må du gjøre en pressekonferanse?
Hver gang noen dør, bare: "Hei, velkommen til himmelen!"
Og de bare: "Når et barn dør, og det ikke var frelst,
kommer det da til himmelen? Du ville ikke sendt et barn til helvete?"
Og Gud bare: "Jævla…
Seriøst? Du er i himmelen, bitch.
Drar du til Disneyland og maser om arbeidsforhold?
Bare hold kjeft!
For en partybrems du er.
Ja, barna er i himmelen.
Vi dempet lyden av dem for å kunne nyte himmelen, men, ja."
Den er mørk. Jeg vet det.
Jeg har mørk humor, for jeg vokste opp i kirken.
Kirken er mørk. Hver søndag går du til et stort rom der budskapet er:
"Blir det ikke fint å være død med Pappa?" Der har du kirken.
"Gleder meg til å være død med Pappa." Det er kirken.
Men det er ikke bare kirken sin feil. Jeg mistet en forelder som barn,
så søsknene mine og jeg har en veldig mørk humor.
Jeg snakket med broren min.
Og dere vet hvordan søsken husker ulike deler av barndommen?
Iblant møtes man og bare: "Dette er det jeg husker. Hva har du?
Ok, la oss legge det på bordet
og finne ut hva i helvete som skjedde med oss."
Så vi løste gåter hjemme.
Og jeg sa: "Husker du sorggruppen vi ble sendt til
for barn av foreldre som døde av kreft?"
Og Brinn sier: "Jepp. Husker du at ikke alles foreldre var døde ennå?"
Ja, noen av dem hadde fortsatt aktive…
De kunne ha plassert oss i ulike rom.
Litt som røde og blå vester eller noe?
Men nei, de bare: "Nåtidens jul og fremtidens jul, snakk sammen.
Noe kommer, og dere vet hva det er."
Det var ikke det jeg husket. Det jeg husket,
var at det var ett barn som ikke hadde mistet en forelder, men en onkel.
Og… Hør her.
Ikke for å være kjip,
men moren vår var død.
Og det føles litt som om…
…papir slår onkel. Skjønner dere?
Han hadde faktisk foreldre. Han var ikke Spider-Man.
Noen dødsfall påvirker deg resten av livet,
og noen er onkelen din. Hva skal vi…
Når en forelder dør ung, tenker du mer på døden enn andre.
Det gjør jeg. Jeg pleier å hoppe til det verst tenkelige scenarioet.
Jeg har katastrofetanker konstant, noe som ofte har skadet forholdene mine.
En gang sa jeg til en kjæreste: "Hvis du ikke hører fra meg på noen timer,
blir du redd for at noe fælt kan ha skjedd meg?"
"Nei.
Jeg er redd for at du er sint på meg."
Menn vil heller at du er død enn sint på dem.
Menn vil heller sørge enn å være i trøbbel. Det er sannheten.
En fyr har fem tapte anrop fra kona og bare:
"Håper det er ambulansepersonellet."
Jeg skulle ønske den vitsen ikke funka.
Vet dere hva som er komisk med menn som dreper konene sine?
Vent. Bare vent.
Det komiske med menn som dreper konene sine,
er at de tror de skal slippe unna.
"Seriøst…
Du har aldri planlagt noe…
…i hele ditt liv.
Du har aldri reservert et bord før, og nå skal du gjemme et lik?
Du går hardt ut med arrangementsplanleggingen.
Hva med å starte med et spleiselag?"
Jeg har brukt mye tid på å være redd for døden.
Når jeg ikke aktivt lengtet etter den, selvfølgelig.
Bra, vi har litt depresjon i rommet. Takk og lov.
I Sverige bare stirret de på meg. "Trist uten grunn? Er det mulig?"
De forsto ikke vitsen.
Det var mye Europa ikke forsto.
"Gud? Vi har helsetjenester. Fikk dere Gud i stedet for helsetjenester?
Virker ikke som det samme."
Om du har depresjon, har du et komplisert forhold til døden.
Døden blir litt som Operafantomet.
Mesteparten av tiden er den skummel,
men iblant tenker du: "Vel, den siden av ansiktet hans er ganske sexy.
Jeg kunne alltids bodd under bakken."
Denne delen er trist.
Jeg har prøvd å konfrontere frykten for døden.
Jeg skrev testamente. Mange giftet seg, og jeg ville også signere skumle papirer.
Om du ikke har testamente, bør du få hjelp til å skrive et.
Det paniske brevet du skriver når flyet rister, holder ikke i retten.
Jeg trodde det holdt, men nei.
Og jeg lærte en annen ting.
Hvis du dør uventet,
er dine nærmeste levende slektninger foreldrene dine, ikke søsknene dine.
Så hvis du dør uventet, vil foreldrene dine arve alt du eier,
med mindre du gjør dem arveløse,
som den smålige kjerringa du er.
Og jeg vet mange av dere tenker: "Spiller ingen rolle.
Jeg har ikke et godt forhold med foreldrene mine, men hva skulle de arve?"
Har du en TV?
Synes du den ræva faren din fortjener en ekstra TV?
Fortjener han å føle at han vinner The Price is Right?
Ikke faen. Ring en advokat.
Men jeg måtte ta mange avgjørelser.
Hvem skal trekke ut kontakten hvis jeg er i koma?
Jeg valgte broren min Brinn, for de arver pengene,
så jeg tenkte: "Gjør deg fortjent til det.
Du avgjør når du skal få pengene."
Så de sa: "Ok, så hvis du havner i koma, hvor lenge skal jeg vente?"
Jeg sa: "Sett på Parks and Rec fra første episode,
la den gå døgnet rundt på sykehusrommet.
Hvis vi kommer til slutten av serien, og jeg ikke har våknet ennå,
så setter du på The Office.
Og når Steve Carell slutter, kan du drepe meg.
Ikke la meg se Andy som sjef. Ikke gjør det mot meg igjen.
Ikke gjør det."
Jeg måtte bestemme hva som skal skje med levningene.
Har dere bestemt det?
-Hva skal dere gjøre? -En trekapsel!
En trekapsel? Fint. Jeg liker at du sier "trekapsel".
Iblant får jeg jenter som vil bli trær.
Og så må jeg forklare at "du blir ikke til et tre".
Du blir mat til treet. Du blir treets missekonkurranse-mamma.
"Stå på, jenta mi! Vær det jeg aldri kunne være."
-Trekapsel er flott. Hva mer? -Donere til vitenskapen!
-Hva? -Donere til vitenskapen!
Donere til vitenskapen. Hvilket område av vitenskapen?
Medisinstudiet.
Så du har valgt et medisinstudium, men ikke et spesifikt område?
Ikke "fra halsen og opp…"?
Kan vi stole på en gjeng college-kids
med likene våre?
"Her er det et kaos av hull, men du bestemmer hva vitenskap er."
Jeg vet ikke helt. Jeg ville gitt dem spesifikke instruksjoner.
Skal noen kremeres?
Ja? Ok. Håper du har en plan for hvor du vil spre asken.
Ellers kan du ende opp på et skikkelig merkelig sted.
Asken din ender opp i koppholderen i døra på førersiden.
Den der du hver sjette måned bare: "Har dette vært en havremelk-latte?"
Det beste svaret jeg har fått, er "vikingbegravelse".
Ja. En fyr i publikum ropte det. "Vikingbegravelse!"
"Ok. Det er kult om du vil det,
men håper du har et onkelbarn som lærer å skyte med pil og bue på sommerleir,
for det er et vanskelig skudd."
Båten blir bare mindre jo lenger unna den kommer.
Og hvis de bommer, er du bare en død fyr i en båt.
Og det er ikke så storslått. Det er Venner for livet 2.
Selv vil jeg bli kremert,
for jeg liker å være til bry for familien etter at jeg er død.
For hvem skal si nei til å ta med asken din hjem?
"Nei, nei. Jeg kan ikke. Det er ikke plass hjemme.
Vi har fullt av hjemsøkte kopper."
"Godt forsøk. Ta meg med hjem, jeg er knøttliten."
Og om du vil at familien skal spre asken, sender du dem dit du synes de fortjener.
Om du elsker familien din, ber du om å bli spredt på Hawaii
over sju dager med betalt overtid.
"Elsker dere."
Og hvis du ikke liker dem, bare: "Har dere vært i Toledo?
I januar?
Nei, forresten, jeg vil at dere gjør det mellom jul og nyttår."
Mamma ble kremert. Senere giftet pappa seg på nytt.
Og da ga han min mors aske til bestemor. Tilbake til avsenderen, på en måte.
Du har rett. Beklager. "Tilbake til produsenten."
Han sa: "Jeg skal gifte meg på nytt,
og jeg kan ikke ta med denne inn i en annen kvinnes hjem."
Og den gangen sa jeg: "Jo, det kan du vel!"
Men nå, i voksen alder, sier jeg: "Nei, det kan du ikke."
Jeg hater at daten min følger eksene sine på Instagram.
Skulle han tatt med en liten pose med knoklene hennes
og bare: "Denne skal bo under TV-en."
Ville jeg digget det? Nei. Jeg ville i beste fall vært passiv-aggressiv.
Jeg ville nok skylt ned en teskje av henne hver dag. Bare…
Helt til han en dag bare: "Urnen føles lettere."
"Kanskje hun har gått ned i vekt. Ikke bodyshame urnen, kjære."
Og det morsomme er at jeg ikke føler det lenger.
Den yngre meg følte det.
Når du er singel i 30-årene, bryr du deg ikke.
Du vil bare ha noen som lar deg være i fred.
I 20-årene var jeg veldig usikker og giftig.
Jeg måtte være noens første og eneste kjærlighet, deres eneste kone.
Det måtte være noen som ikke så på porno.
Nå er jeg mer: "Runk til din døde kone, jeg gir beng.
Vil du ha knoklene hennes under TV-en? Går min serie på TV-en? Da er det greit.
Legg så mange damer du vil der, vi kan se Kjærlighet gjør blind sammen."
En kompis av meg sa:
"Hva om du gifter deg med en fyr som fortsatt elsker sin døde kone?"
Jeg sa: "Vel, hun kommer ikke tilbake. Hva skal jeg… Det er hans problem.
Lås deg inne på badet, gråt i blusene hennes,
men vi har bord på Chili's klokka fem.
Og kupongen er for to, ikke tre. Så få det ut av systemet, elskling.
Runk i urnen om du vil.
Når livet gir deg sitroner, lag sement, eller noe sånt.”
Det er romantisk. Hun kan svelge en siste gang.
Skam dere som ler av det.
Min frykt for døden har nok vært en drivkraft i karrieren.
Gjort meg til en arbeidsnarkoman.
Jeg har hatt to heltidsjobber de siste par årene.
Jeg har gjort standup i helgene
og hatt programmet After Midnight på ukedager.
Takk.
Takk, det er snilt av dere.
Flott erfaring, lært masse, jobbet med fine folk.
Jeg fikk en assistent, noe jeg egentlig ikke ønsket.
Det kan fort skli ut å ha noen som bare skal oppvarte deg.
Først ber du om å låne mobillader, så "kan jeg ta en LaCroix",
og så: "Kan du holde hendene mine til jeg sovner?"
Assistenten min het Molly. Hun var utrolig.
Molly var så flink at jeg kommer til å dø alene.
For standarden på omsorg i et forhold
er nå Molly.
Så dyktig var Molly.
Min første dag på Paramount parkerte jeg på min reserverte plass,
og det var en stor busk ved døra på førersiden.
Bare nok til å gjøre det knotete å snike seg ut.
Det var noen bier der, så jeg dukket unna før jeg bare: "Hei, Molly. Hyggelig."
Det var alt som skjedde. Jeg klaget ikke på busken, sa ingenting.
Molly så bare busken berøre meg.
Neste dag kjørte jeg inn på parkeringsplassen for å parkere,
og busken var borte.
Jeg sa: "Molly, fikk du dem til å klippe ned busken?"
"Jepp, og jeg ba dem spraye mot bier."
Jeg tenkte: "Ok. Ingen kødder med Molly."
Hun fikk busken drept, bokstavelig talt.
Jeg måtte passe på hva jeg sa rundt henne, for jeg visste ikke hva hun ville gjøre.
Om jeg på tirsdag sa at Dave irriterte meg,
så kunne jeg komme på onsdag og bare: "Hvor er Dave?"
"Han er med biene, Taylor.
Du rykket til i hans nærvær, så jeg tok meg av ham."
Jeg fikk personalopplæring. Det er ingen personalpolitikk i standup.
Det er heller motsatt. "Plager du folk? Flott, start en podkast."
Personalopplæring var lærerikt.
Visste dere at vi har lov til å knulle folk på jobben?
Folk fra jobb, men ikke på jobben.
Jeg trodde alle jobbromanser var forbudt, men Jill fra personalavdelingen sa:
"Nei, du kan date, bare gi meg beskjed." "For da sier du det til sjefene våre?"
"Nei da, bare fortell oss det."
Er personalavdelingen helt perverse?
"Dere kan knulle hverandre, bare fortell oss alle detaljene.
Var det bra? Har du bilder til PowerPointen?"
PowerPointen var morsom. Ulike scenarioer, "Greit eller ikke?".
Ingen av dem er greie. Det visste ikke jeg.
Jeg trodde de skulle inspirere til debatt.
Nei, de var tommel ned hvis du vet hva du snakker om.
Jeg fikk privat opplæring, sikkert fordi jeg var det svakeste leddet.
De gjorde det under hår og sminke. Deb og Havanna fikset håret og sminken.
Jill går gjennom de ulike scenariene. "Ok, scenario nummer én.
Kyle sier til Sharon på bursdagen:
'Uansett hvor gammel du blir, ville jeg tatt deg.' Og blunker.
Er det greit?"
Og vi bare:
"Har du et bilde av Kyle?
Hvor høy er Kyle? Hvordan lukter han? Hva jobber han med? Hvor gammel er Sharon?
Vi har ikke nok informasjon til å kunne svare på spørsmålene."
Det som er bra med et TV-program,
er at de bliper de stygge ordene og klipper ut de frekkere tingene,
så mine religiøse besteforeldre tåler det,
og det skader ikke ørene deres like mye som standupen.
Og besteforeldrene mine er kjempestøttende.
De prøver virkelig å forstå hva de liberale barnebarna deres snakker om.
Noen er så harde mot besteforeldrene sine.
Hvis besteforeldrene dine prøver å forstå deg,
så gi dem litt slækk når det gjelder benevnelser.
"Bestemor husker ikke pronomenene mine."
"Husker hun sin egen adresse?"
Bestemor har viktigere ting å tenke på. Vet du hvor gammel bestemoren din er?
Jeg vet ikke. Min har vært 62 i 40 år.
Og plutselig tar du flere bilder av dem.
De vet nok hvorfor. Det kan da ikke føles bra?
Besteforeldrene mine var gode eksempler på kristendommen gjort rett.
De var kjærlige, tilgivende folk som ikke dømmer.
Søsknene mine og jeg er agnostikere. Vi vokste opp i et skummelt kristent hjem.
Når du vokser opp med noe som skremmer, vil du ikke ha det med deg som voksen.
Jeg bruker heller ikke belter eller treskjeer. Tilfeldig?
Takk Gud, vi ble lett misbrukt.
Tok den vitsen i Sverige og trodde de skulle ringe noen. Det var…
Ingenting er verre enn å innrømme til folk at du fikk juling
når de ble pakket dynen rundt. Det er ydmykende.
Jeg har ingenting som såret meg.
Ingen Bibler, belter eller Broen til Terabithia.
Jeg håper forfatteren ser dette og sender meg en personlig unnskyldning.
Jeg tror at når du vokser opp i et skummelt, religiøst miljø,
bruker du mye tid som ung voksen
på å forstå hvem du er, i motsetning til hvem de ba deg være.
Jeg kom ut som skeiv de siste par årene, og… Takk.
Takk. Det…
Snilt av dere. Å komme ut som bifil som 30-åring er som å si til kelneren din
at det er bursdagen din i dag.
"Syng for deg selv. Du er en voksen kvinne."
"Unnskyld meg, jeg kom ut, det er modig." "Jo da, men kysten var klar, eller hva?"
Jeg kunne kommet ut tidligere, men søsknene mine drev og kom ut.
Bare spratt ut som små jordsvin.
Og hver gang tenkte jeg:
"Det var seks måneder til med heteroseksualitet for meg."
Jeg nølte også med å komme ut som bifil, det er et stigma der.
Når du sier at du er bifil, antar mange at du er god i senga.
Men det er jeg ikke.
Og jeg nekter å bli bedre. Jeg gidder ikke å lære meg flere triks.
Da jeg fylte 30, sa jeg: "Stans der." Som Jesus sa: "Det er fullbyrdet."
Jeg trykker på "Lagre". Jeg skal dø der jeg er nå.
Men jeg ville ikke sverte biseksualitet. Jeg ville ikke ødelegge for laget.
Jeg har så mange skeive venner som er åpne og frie med seksualiteten sin.
Det er så gøy. Jeg har så mange Samanthaer i gjengen min,
og de er kule og inspirerende.
Men de skeive snerpene må også representeres.
Flere skeive snerper må reise seg og si:
"Jeg er bifil. Jeg er tiltrukket av dere, men jeg stoler ikke på noen.
Jeg kunne, men jeg gjør det ikke."
Og det er skummelt å si at du er bifil på samme måte som å si at du er suicidal.
Det er alltid folk som sier: "Du vil bare ha oppmerksomhet."
Jeg vet det.
Vet dere hvem som liker den vitsen? Skeive liker den.
Streitingene bare: "Herregud, så mange triste ord."
Du har rett.
Ikke ta det personlig,
men jeg er så glad jeg har flere alternativer enn hetero menn.
Det var en dyster utsikt.
Dere er ikke slemme, bare vanskelige å kommunisere med.
Og jeg prøvde. Jeg har vært i parterapi med mange menn. Aldri vært gift.
Det er flaut.
Det er flaut å slå opp med noen du har vært i parterapi med.
Du går resten av livet
med ubrukelig informasjon om en fyrs barndom.
"Ok, nå vil jeg alltid vite hva som trigger Michael. Det suger."
Jeg ble aldri enig med kjærestene mine om fremtiden vår.
Før ville jeg adoptere om jeg skulle ha barn.
Og de streite mennene sa:
"Nei, den må se ut som meg, ellers spiser jeg den!"
Men jeg aldri har vært far, kanskje det stemmer.
Én kjæreste var åpen for surrogati, og jeg elsker tanken på surrogati.
Så smart? "Kan du holde denne i ni måneder?
Jeg har bare så mye å gjøre. Obs, må ta denne. Ikke spis fisk."
Ni måneder senere har de innvollene utenfor, du har ny frisyre,
og du bare: "Tusen takk!
Du gløder. Du er tapper. Pengene er på bordet. Fem stjerner.
Ha det!
Det var mye. Neste gang tar jeg kontaktløs overlevering."
"Ja, det er her. Bare legg den ved døra, jeg kommer ned og henter den.
Ja, det er riktig hus. Om jeg var sosial, ville jeg født selv."
Jeg vet ikke om jeg vil ha barn. Jeg har tenkt så mye fram og tilbake
at jeg vurderer å bare knyte igjen, for det føles omtrent som
å helle vann på brownies i søpla.
Du vet at du vil få lyst på dem senere,
men du tenker klart der og da,
så du fjerner muligheten.
De som ikke ler, gratulerer med å ha et sunt forhold til mat.
Har vi noen mødre her som ikke har noe imot… Bra.
"Jeg!" Jeg elsker det.
…å svare på noen spørsmål om fødsel? Hånda di er fortsatt oppe. Nydelig.
Mødre er så kule. De bare: "Jeg er en åpen bok.
Bokstavelig talt. De brakk ryggen min på vei ut.
Jeg forteller gjerne."
Hvor mange barn har du?
-To. -Og hvor gamle er de?
16 og 18? Heldigvis. Ekte mennesker.
Jeg blir så stressa når folk får barn. "Kan den gå? Snakke?
Har den åpnet øynene, eller…
Har den tørket? De kommer ut glatte, hva? Ja, du må gripe skikkelig."
Ok, så du har tenåringer. Kom barna dine ut av hovedterminalen?
Det er vel en smakfull måte å si det på.
Jeg har snakket med mange kvinner som har fortalt meg…
Jeg er veldig redd for fødsel, naturlig nok.
Jeg vokste opp i kirken, der ikke engang avholdenhet beskytter deg 100 % sikkert.
De fortalte om Maria.
"Sitt med knærne samlet og håp at Gud ikke velger deg."
Det gir fødselsfrykt en ny dimensjon.
Fødsler er skremmende greier. Hva om det er seteleie? Sykt barn?
Hva om det er Gud?
Jeg er redd for fødsel, og jeg har snakket med mødre
som har fortalt at når du presser, så sier kroppen liksom:
"Vi vet hva du vil ha.
Kommer straks, ding, ding, ding."
Og på et punkt i prosessen, kan du i tillegg til en baby også presse ut…
Bæsjet du? Ja? Tusen takk for at du er ærlig.
Det spørsmålet har lært meg én ting.
Det finnes bare to riktige svar. "Ja, det gjorde jeg" og "Jeg husker ikke".
"Ja, det gjorde jeg" eller "angår ikke deg".
Noen mødre snakker om fødsel som om det er en musikkfestival.
De sier: "Vel, jeg tok mye dop.
Jeg tror faren din var der…
Jeg husker bare at jeg skrek: 'Spill sangen min, bitch!'
Og de kastet meg ut før jeg var klar."
Første gang jeg spurte, var på en standupklubb i Dallas.
En kvinne på første rad sier: "Tre barn, aldri bæsja."
Det var et bord med sykepleiere der,
de var dritings, og de begynte å le høyt av henne.
"Alle bæsjer, absolutt alle,
og hvis du tror du ikke gjorde det, så løy vi til deg."
Og jeg måtte se kvinnens verden endre seg.
Det var som The Truman Show. Jeg syntes så synd på henne.
"Ikke vær lei deg. Selv om jeg skal fly min ut, så skal jeg bæsje på bordet
for å vise dem hvem som er sjefen."
Når jeg sier at jeg har kommet ut, så mener jeg offentlig.
Jeg kom ut til venner før det,
men jeg tror ikke jeg gjorde det riktig.
Jeg burde gjort en episode av Glee, men jeg bare nevnte det tilfeldig.
"Forresten, jeg liker kvinner også." Og de bare: "Ok."
Som å si at jeg var veganer. "Får se hvor lenge det varer.
Du trenger jern, bitch." De var ikke…
De godtok det da jeg begynte å date en jente.
Jeg datet en jente som var så sexy
at jeg tenkte: "Herregud, er jeg Pete Davidson?
Hvor høy er jeg egentlig?"
Da jeg begynte å date kvinner, følte jeg meg mer religiøs enn på lenge.
Vennene mine klaget på kjærester og ektemenn, og jeg bare:
"Har dere hørt de gode nyhetene?
Dere trenger ikke å leve slik. Det finnes en bedre måte."
Da jeg fikk kjæreste, kom vennene mine med spørsmål.
De kom til meg med sine millennial-angre. Har vi noen Gen Z her i kveld?
Herregud! Gi dere. Seriøst?
Ok, vær kul foran de nye vennene mine.
Gen Z forstår ikke dette,
for dere utforsker identitet og seksualitet.
Dere vil kjenne dere selv.
Men vi millennials våkner hver dag og ser oss i speilet og…
"Ikke føl glede utenfor.
Du vil gjøre Mama og Papa sinte.
Bare vent. Du blir fri i døden. Vent."
Det sier vi til oss selv hver morgen.
Vi har mye å hanskes med, vi fortrenger mye.
Jeg hadde mange venninner i tretti- og førtiårene som
skulle ønske de hadde datet kvinner, selv om de er lykkelig med mannen nå.
Så de stilte meg personlige spørsmål, som:
"Er det bedre å ha sex med kvinner?" "Vil du virkelig vite?
For du sa at du er ganske låst med ham."
"Er det så annerledes?" Og jeg bare: "Ja."
"Vel, hvordan da?"
Dette er det jeg sa til dem.
Jeg tror den største forskjellen mellom å ha sex med menn og kvinner
er at når du har sex med en kvinne,
så er du til stede hele tiden.
Ikke sant?
For med en mann kan du liksom…
Ikke på en traumatisk måte. Mer som å sitte i baksetet på biltur
og kikke ut på skyene.
"Jeg gjorde det, ja, absolutt.
Herregud, ja, en stor en.
En stor… Lydløs, men stor. Lydløs, men dødelig.
Jeg elsker dem. Tusen takk."
Jeg har aldri faket en orgasme. Jeg har fått nok deltakerpremier, men…
Men jeg dømmer deg ikke. Vi har alle vært der.
Hvis du vil fake en orgasme, har jeg et lite tips til deg.
Bare hold pusten så lenge du kan.
For når du er…
Det ser ut som du kommer, men egentlig kom du bare opp for luft.
Funker mot både hikke og Jeremy.
Jeg liker å ha sex med menn av og til.
Er det noen her som liker å suge pikk?
Noen som faktisk… Ok, bra for deg.
Bare en stille hånd opp. Vakkert.
Det finnes helter blant oss. Bra for dere.
Jeg liker å suge pikk slik jeg liker å løpe.
Jeg er stolt av meg selv etterpå,
men underveis bare: "Hvorfor gjør jeg dette?
Det finnes andre veier dit jeg skal."
Men etterpå tenker jeg alltid: "Hva den menneskelige ånd klarer.
Viljestyrke har alt å si." Men underveis bare:
"Folk burde kaste vann på meg for å være så modig."
Men etterpå tenker jeg: "Kult, jeg overholdt tiden."
Vi prøver å bli raskere, ikke bedre.
Jeg var så redd for å gå ned på kvinner.
Men så gjorde jeg det, og jeg tenkte:
"Herregud, så utrolig mye bedre." Jeg var sint på livet jeg hadde levd.
"Hele denne tiden kunne jeg ha slikket iskrem,
og i stedet har jeg svelget sverd?
Kunne levd som et barn på strandpromenaden i stedet for en gjøgler med noe å bevise."
Men jeg er ikke proff i skeiv dating.
Det er utfordringer. Jeg ble dumpet av en polyamorøs person.
Har dere opplevd det før? Det suger. Som å få sparken fra en deltidsjobb.
"Vi vil ikke engang ha deg her mandager og tirsdager."
Jeg trodde ikke jeg ville like å date en som var poly,
men det viste seg å bli det mest ærlige og åpne forholdet jeg har vært i.
Jeg var kjempeforelska.
Hun dumpet meg fordi jeg jobbet for mye. La meg si dere en ting.
Da jeg begynte å date en polyamorøs,
trodde jeg ikke det ville ende fordi min livsstil ikke funket for dem.
Noen av dere tror meg ikke. "Du kan ikke like å være poly.
Du oser av monogami. Du onanerer vel til Bridgerton."
Men det gjør jeg ikke.
Jeg har gjort det, men jeg gjør det ikke.
Den vitsen skal ikke i spesialen.
Nei. Altfor sårbart til å legge ut på Netflix.
Nei. Med mindre det hjelper algoritmen. Da får vi snakke om det.
Om Netflix hadde: "Hvis du likte Bridgerton…"
De kunne gjøre det.
Jeg setter pris på at dere kom. Jeg vet jeg snakker mye om Gud og skeive,
og agentene mine er kjempenervøse.
Hele teamet ble nervøse for en turné kalt "Save Me" som snakker om religion.
Utgiveren min ringte meg.
"Hørte du skal kalle spesialen Prodigal Daughter
og turneen 'Save Me'. Flott.
Det blir vel ingen promobilder hengende opp ned fra et kors?
Så uansett, vi kvittet oss med de bildene.
Nei, det gjorde jeg ikke. Det var aldri meningen.
Jeg forstår hvorfor de trodde at jeg skulle rase mot kristendommen.
I de andre spesialene mine
bruker jeg et par minutter på å lange ut mot kristendommen.
Og det er fordi jeg jobbet meg gjennom ting fra barndommen.
Og jeg var veldig misunnelig på
at kristendommen hadde funket for andre og ikke meg.
Som psykisk syk er det et slag i trynet når noen sier:
"Jeg var også trist,
men så tok jeg imot Jesus, og nå har jeg det bra."
"Å ja, var det alt som skulle til?
Lest opp et dikt, og nå er du verdig kjærlighet?
Så flott. Glad på dine vegne."
Det er…
Som når noen sier: "Jeg kuttet ut brus, gikk ned 20 kilo, ingen kviser."
Og du bare: "Så kult! Håper flyet ditt styrter."
Problemet mitt med religion er at den kan tolkes på så ulike måter.
Du kan si til et rom fullt av folk: "Jesus elsker deg, samme hva."
Og mange av dem vil høre: "Jesus elsker meg."
Men noen av dem vil høre:
"Samme hva"?
Og det er problemet. Religion kan brukes som et våpen eller et verktøy.
Og hvis du bruker religion som våpen,
for å kontrollere, manipulere og skremme folk
for å føle deg bedre enn alle andre, så dra til helvete. Den er ikke til det.
Da bruker du den ikke riktig.
Du bruker en vibrator til ryggmassasje, og alle ler av deg.
For hvis Gud finnes, er det ikke for å få deg til å føle deg bedre enn andre.
Han finnes for å gjøre deg bedre for andre.
Og livet er så jævla vanskelig.
Om noe gjør deg bedre for andre, så bør du gjøre det.
Vi glemmer at alle rundt oss sliter. Folk prøver bare å overleve.
Og vi dømmer hverandre.
"Bare tapere tar antidepressiva." "Du er dum hvis du tror på Gud."
Jeg går på stemningsstabiliserende, du går på Jesus.
Vi prøver bare å komme til "død med Pappa".
Vi prøver alle å komme dit.
Det er greit!
Og det er mange mennesker som bruker religion riktig.
Min tante og onkel, besteforeldrene mine, denne kirken. Mange bruker religion
som et verktøy for å skape fellesskap og bånd og omsorg og trøst.
Og da jeg skrev denne spesialen, tenkte jeg på de menneskene.
På familien min, og jeg prøvde å komme på positive ting
ved å vokse opp i kirken.
Og det mest positive er at jeg begynte med standup i kirken.
Jeg begynte der.
De kalte det skriftemål, men folk lo. Og… Nei da.
Jeg begynte med standup da jeg var 16.
Og de første fire eller fem årene opptrådte jeg i mange kirker.
I USA kan du leve av å være kirkekomiker.
Du kan opptre i enda større kirker enn denne, 4000-5000 plasser,
og tjene godt på det.
Da jeg var 21, måtte jeg bestemme meg
for om jeg ville bli kirkekomiker eller sekulær komiker.
Og dere vet nok hva jeg valgte.
Men jeg er takknemlig for grunnlaget det la for standup-karrieren min.
Jeg fikk profesjonell scenetid foran tusenvis av mennesker.
Jeg fikk betalt. Jeg lærte å opptre foran alle slags publikum.
Jeg tenker mye på hvor takknemlig jeg er.
Mange av dere tenker nok: "Så koselig.
Koselig at du er takknemlig,
og vi skjønner greia di med kirken og alt det der.
Men vi har sett materialet ditt.
Du kunne aldri ha opptrådt i kirker nå."
Og greia er at jeg har ikke lyst. Og det vil jeg nok heller ikke.
Men jeg kunne faen meg ha gjort det.
Hvis jeg blir kansellert,
så kommer jeg til å være profesjonell og gå tilbake til kirkene. Ok?
Jeg ville snudd dette skipet fortere enn svint.
I et fosters hjerteslag. Du har aldri sett noen endre stil så fort.
Jeg skal la håret gro, gifte meg med en mann, la ham lede.
Skrive en bok som heter Underdanig kone, underdanig liv,
tillegge meg sørstats-aksent helt ut av det blå
og dra på turné. Jeg har begynnelsen av showet ferdig.
Det begynner i et bekmørkt auditorium.
Og på en storskjerm… Jeg gjør kun megakirker. Der er pengene.
På storskjerm har jeg en svart-hvitt-montasje,
begynner nok med den Netflix-lyden.
De eier meg i sikkert åtte år til.
En montasje av de frekkeste vitsene mine fra 20-årene.
"Derfor er det å be ham bruke kondom…"
Fader ut til demonlyder.
Bildet fryser på mitt unge ansikt.
Lysene dimmes sakte opp idet jeg kommer ut iført…
Vet du hva? Jeg bare viser dere det.
Er det sånn du får fitte?
Jeg kom kjempehardt.
Jeg er et villdyr i senga, ok?
Og det var da jeg sluttet å tro på Gud.
Gå hjem og google "porno for kvinner".
Jeg mistet jomfrudommen sent, da jeg var økonomisk uavhengig.
Jeg knuller bokstavelig talt patriarkatet.
Jeg vokste opp med Gud. For en drittsekk.
Det låter nok som jeg hater min religiøse oppvekst,
og det gjør jeg. Faen i helvete!
Ingen foreldre vil se dattera snakke om depresjon og pikk.
Ta den, Jesus.
Har noen av dere prøvd å få en fyr i 20-årene
til å bruke kondom?
Det er som å prøve å overtale en femåring
til å ta på jakke utenpå Halloween-kostymet.
Få kjenne.
Ta den, Jesus.
Kjenner noen henne igjen?
Det var meg den gangen Satan hadde meg i klørne sine.
Og jeg kan se at noen av dere føler dere som Josef på julaften nå.
"Lyver denne hora for meg nå?"
Men alle elsker et comeback, hva? Det er ikke rebranding, det er gjenfødsel.
Velkommen til The Prodigal Daughter-turneen!
Her er noen fine "skeive oppvåkninger" fra folk.
Vi får alltid rollebesetningen i Pirates of the Caribbean.
Vi får alltid Shego fra Kim Possible.
Vi får alltid Robin Hood, reveversjonen.
Ja, dere vet.
Og folk spør alltid hva min skeive oppvåkning var, og det var…
Jeg så på hjemmefilmer av meg som barn, og i en video snakker jeg med mamma,
jeg var tre eller fire. Husker dere hjortejenta fra Bambi, Faline?
Ok, så Faline var min skeive oppvåkning, og vi har opptakene.
Hvorfor er han best?
For han er bare den beste!
-Hva med Faline? Er ikke hun også best? -Jo, hun er veldig pen.
Hun får meg til å føle meg som en pølse i en panne.
Blir du som en pølse i en panne?
NIKKER AGGRESSIVT
-Du store min. Hva betyr det? -Jeg vet ikke.
Tusen takk, Grand Rapids! En gang til for Sophie Buddle!
Tekst: Marie Wisur Lofthus