Downloaded from YTS.BZ
ВИ ЗАВЖДИ ЛЮБИТИМЕТЕ МЕНЕ.
ВИ БАЧИТЕ В МЕНІ ВТІЛЕННЯ ВСІХ ГРІХІВ, ЯКІ НЕ МАЄТЕ ДУХУ ВЧИНИТИ САМІ.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ОСКАР ВАЙЛД
ТЕЙЛОР ТОМЛІНСОН: БЛУДНА ДОНЬКА
Дякую, що прийшли.
Хоч і не варто було. ШІ розвивається.
Надто швидко. Не довіряю йому.
Мій «айфон» почав писати «Бог» з великої букви, хоч я і не просила.
Ще в когось було?
Не знаю, що за оновлення, але мій айфон такий:
«Ви мали на увазі Цар царів?»
Роботи йдуть, і вони люблять Господа.
Вас турбують роботи?
Турбують? Так.
Ви колись спостерігали за людьми навколо,
за друзями, сім'єю, а потім дивилися на себе й такі:
«Ойой.
Я буду єдиною, хто закохається в робота».
Ви впевнені? Нічого. Це буду я.
Тому я не користуюся ChatGPT. Я не готова до стосунків.
Я зараз тримаюся,
але через кілька років, коли можна буде купити робота-партнера,
я п'яною за вечерею
захищатиму свого робочоловіка перед усіма друзями, мовляв:
«Вибачте. Що взагалі таке душа?
Дасте визначення? Так і думала.
Челсі, я бачила твого зануду.
Не кажи, що не підключаєш його до якоїсь фігні вночі. Добре?
Це апарат вентиляції легень. Він же помре».
«Нехай. Він такі занудні історії розповідає.
Майте трохи поваги.
Це не аерогриль. Це кохання мого життя.
Погляньте йому у вічі.
Його займенники не це / воно.
Твої ж — ХВОЙДА / хвойда.
Вони різні. Один великими літерами».
Ідея з роботами заманлива,
у таких стосунках менший шанс на провал.
Я сказала менший.
Маєте рацію. Я все одно знайду шлях образити й приревнувати.
«Ти постійно біля посудомийки.
У неї бідони більші за мої?
Вона сильніше тече?
Вона робить бульбашки? Я теж можу.
Для цього треба буде заразитися, але як хочеш…»
Я була токсичною дівчиною. Я довго це пропрацьовувала у психолога.
До тридцяти я була нестерпною. Був у мене хлопець.
Лежали якось на дивані. Ми не сварилися.
Мене це не влаштовувало, тож я сказала:
«Сонце,
якби ти дізнався, що я твоя кузина,
ти би порвав зі мною?»
І він каже:
«Так!»
А я кажу: «Овва, навіть не подумав.
Нічого не спитаєш. Просто так порвав би?»
Він каже: «Це ж незаконно».
Я така: «Як і гриби, але ми їх їли.
А от якби ми були родичами, ти б одразу став законослухняним?»
Він каже: «Це інше. Спитай будь-кого зі знайомих».
Я написала трьом найщасливішим парам із контактів:
«Якби ви дізналися, що ви родичі,
про що не знали весь цей час,
у вас були звичайні стосунки, але раптом ви родичі, ви б розійшлися?»
І всі вони написали:
«А якщо про це не розповідати?»
Я показала йому телефон і така: «Ось це справжнє кохання».
Швидке опитування.
Якщо взнаєте, що ви з партнером рідня.
плесніть, якби пішли від них.
Гаразд, багато хто плеснув.
Ні, не обговорюйте це. Посваритеся в машині.
А якби ви дізналися, що ваш партнер чи партнерка робот,
плесніть, якби пішли від них.
Як цікаво.
Уже плеснуло трохи менше.
Плескаємо за родичів, але не за роботів.
Гаразд, отже, ви краще би покинули члена родини,
але продовжили б трахати тостер.
Зрозуміло. Логічно.
Мене зачепив Бог із великої літери, бо в мене релігійна травма.
У когось іще є така?
Так і думала.
Релігійна травма означає те, що ви ходили в церкву,
зараз уже не віряни, але щоразу, коли вам добре,
вам через це погано.
У вас колись був спад під час оргазму?
Цей спад — це Ісус
бризкає вам в обличчя водою.
Тому я не згадую бога під час сексу.
Він як Бітлджюс. Він прийде.
І я не атеїстка, просто не знаю, що буде.
Як і ви. Спойлер: ніхто не знає.
Я ніколи не розділяла такої ж упевненості,
як купа християн, які кажуть: «Я просто знаю».
«Звідки знаєш, що Бог є?» «Просто знаю».
Єдиний раз я просто щось знала,
коли в мене була діарея.
Це був єдиний раз.
Єдиний раз я така…
І я почала молитися.
Я проти обох сторін.
Не люблю, коли кажуть: «Бога нема, є темрява».
І коли кажуть: «Бог є. Ось його адреса. Він любить мене більше».
Я не люблю впевненість. Суть у цьому.
Ненавиджу надто впевнених людей.
У мене є одна впевнена подруга. І все.
Більше я б не витримала.
Одна подруга, дуже впевнена.
Знаєте цих гарненьких восьмикласниць, завжди запізнюються,
приходять із фрапучино, і ви такі: «Затямили, ти була запланована».
Вона така сама.
Тож я витримую зустрічі з нею раз на шість-вісім місяців.
Ми обідали кілька місяців тому.
Приносять нам їжу.
Вона одразу нажалілася на неї.
Ви знали, що так можна не у фільмах?
Вона так зробила.
Я кажу: «Що не так?» Вона каже: «Там була волосина».
Одна волосина.
Навіть якби у мою лазанью впала перука,
я б усе одно сказала: «Вибачте. Варто було попросити без перуки.
Ні, я розумію, це гарнір.
Просто це трохи провокує на роздуми про політику, але…
Але я розумію. Дуже реалістична перука. Дякую, шеф-кухарю. Я з'їм краєчки».
Я не думаю, що розумніша за вірян.
Не люблю, коли атеїсти зневажають тих, хто вірить у Бога.
Я довірялася багато якій дурні.
Бог навіть не в трійці, ясно?
Я вірила високим хлопцям.
«Грає на гітарі — певно, хороший». Дурепа.
Коли віряни в моїй родині кажуть:
«Бог допоміг пережити найважчі роки життя», —
я така: «Чорт. Я так про "Дівчат Гілмор" кажу».
Я дурепа.
І я пишу їх із великої літери. Щоразу пишу.
Саме так. Так.
У мене купа знайомих християн, вони моляться за мене,
на що я намагаюся не ображатися.
Вам колись казали, що моляться за вас,
а ви не розуміли, з чого б це?
«Хочу сказати, що я молюся за тебе».
«Що?
Я не хвора.
Так? А я молюся за тебе. Що скажеш, Бев?
Чула, що тобі це потрібно, сучко».
Вона каже: «Бог просто нагадує про тебе». «Скажи, щоб не нагадував. Усе добре.
Не знаю, що ти чула біля церкви,
але це сімейна справа, Бев.
Я затоную вікна машини».
У мене купа крутих знайомих-християн.
Круті християни люблять показувати, що круті.
Так. Вони люблять лаятися перед вами.
Вони такі: «Я розумію, чому ти сумніваєшся. Я дивлюся новини.
Там повний триндець».
Потім дивляться, наче крутанули трюк на скейті.
Мій дядько пастор. Він крутий. Дуже скромний, поміркований.
Не один із пафосних покидьків у дорогих кросівках,
що випускають книги із собою на обкладинці.
Коли я бачу пастора на книжковому турі, я кажу: «Агов.
Ви ж уже рекламували іншу книжку.
Не знаю, я просто…
Вам мало бестселерів, Джоеле?»
Мій дядько крутий. Лише він розуміє, чим я заробляю.
У нас схожі роботи.
Ми виступаємо на вихідних, змінюємо життя інших.
Він не любить, коли я так кажу. Дуже. Я часто хочу побалакати з ним про роботу.
Я така: «Джиме. Як там ваш розігрів?»
«Це ранкова служба, Тейлор».
Я така: «Бачила, на вечірній у вас свій крикун».
Каже: «Він кричав "амінь" і "алілуя", бо погоджувався».
Кажу: «А навіщо такий крикун, як він підтримує вас,
але все одно збиває ваш виступ?»
Кажу: «Знаєте, я теж жертвую десятину».
Він питає: «Кому?»
«Моєму агенту, але це все одно десятина».
Кажу: «Я жартую. Я знаю, що в нас різна робота.
Але подумайте. Я викликаю в них почуття провини в суботу.
А ви рятуєте їхню дупу в неділю. Я подаю, а ви забиваєте.
Нема за що!
Я допомогла».
Дядько Джим чудовий пастор.
Дуже прогресивний. У нього цікаві проповіді.
У мене в дитинстві такого не було.
У нас був простецький пастор, який завжди мав три теми.
Він мав три послання.
Вас прощено.
Шлюб — це важко.
З Різдвом».
Три послання.
Мені шкода пасторів на Різдво й Великдень, бо для церкви це важливі свята.
Це час вербування.
Тоді до церкви біжать всі.
Це час, коли приходять християни на пів ставки.
Ці засранці з'являються двічі на рік,
і їх на службі треба так вразити, щоби їхня підписка змінилася на щотижневу.
Велика відповідальність.
Але пастор на Різдво й Великдень нічого не вигадає.
Немає місця польоту фантазії.
Під акустику не заспіваєш. Треба рубати хіти.
Розповідати історії.
Великдень — краща історія, ніж Різдво.
Великдень — це про розп'яття й воскресіння Ісуса Христа.
Звідти весь наш мерч.
Ви бачили.
Висить мертвий чувак. Але це стильно.
Думаєш про свою смерть.
«Сподіваюся, помру так, що мене можна буде помістити на прикрасу».
Уявіть: померла бабця, а ви такі: «На браслет її».
Ні, а от у нього поза що треба.
Я тут зупинюся. Ми всі зрозуміли.
Великдень — чудова історія. Багата на події.
Це розп'яття, воскресіння.
Ісус у розквіті сил, йому ледь за тридцять, він накачаний.
Ми його зрадили, убили, він вернувся. Це «Сутінки».
Сексуальна історія. Жартую. «Сутінки» — власність мормонів.
Не забирайте їх у них.
Кофеїн не вживають, а прокидатися треба.
Різдво ж не така гарна історія.
Народження Ісуса. Починається цікаво.
Спускається ангел, каже Марії:
«Знаю, що ти незаймана, але ти вагітна сином Божим».
Чорт забирай. А тоді ангел каже це її хлопцю Йосипу,
бо вірити жінкам тоді було не трендово.
Ангел каже: «Там Бог. Запевняю».
А потім що? Ангел відлітає.
І починається довга дорога до сараю.
Про це більшість Різдва.
Ісус там майже немає. Лише в самому кінці.
І не творить магії.
Повний відстій.
Поява Ісуса там, як сцена після титрів у фільмах Marvel.
Фігня.
Відстій.
Якось наш пастор спробував прикрасити різдвяну історію.
Вийшов і… Думав, відкрив новий погляд на події.
Він каже: «Знаєте,
ми завжди спішимо перейти до різдвяної історії, так?
Ми всі її добре знаємо.
Але чи замислювалися ви колись,
як це все переживала Марія…»
І всі жінки такі…
І всі чоловіки такі:
«Ні!
Хто така ця Марія? Ви про інкубатор?
Про дірку, в яку засунули Господа?
Про банку Бога?
Про схрон Христа?
Про сховок Спасителя?
Про печеру пророка?»
І так далі. Але рухаємося далі.
Але цим можна розбавити сварку про родичів, якщо хочете.
Проповідь про Марію пройшла так добре,
що наступного року він прийшов у піднесеному настрої.
«Того року ми говорили про те, як Марії було дізнаватися про вагітність.
Але чи думали ви, як це сприйняв Йосип?»
Усі чоловіки такі: «Нарешті! Репрезентація!
Я теж думаю, що хвойди мені брешуть!»
Йосип і Марія були заручені.
Не думаю, що всі знають біблійські історії.
Як ростеш у церкві, думаєш, що всі знають.
Ні. Деякі діти все дитинство їздили на великах.
Так.
Тут є хтось, хто ніколи не був у церкві, не вірив у Бога й не був вірянином?
Овва, увесь задній ряд. Логічно.
У вас дуже спокійні голоси.
Ви розслаблені, але чи розрізняєте ви добро й зло?
Вам не хочеться вбивати?
Деякі християни так говорять. Тато казав:
«Якби не віра, я був би в тюрмі».
А я така: «Овва, мені шість.
Прочитаймо завтра книжечку замість темних думок тата».
Деякі християни кажуть: «Якби я не був під наглядом Начальника,
я б точно забруднив руки».
І ви такі: «Круто. Більше удвох не гулятимемо».
Якщо ви не ходили в церкву, ви пропустили біблійські історії.
Я не питатиму вас. Я засвоїла урок.
Якось я запитала когось, і та людина каже: «Овочеві історії».
Що близько до правди, але дуже мене розсмішило.
Типу: «Хто зрадив Ісуса?»
«Помідор Боб!»
Пам'ятаю, як він заскочив і каже: «Ти помреш, Ісусе».
Жартую. Не було такого.
В «Овочевих історіях» не було серії про розп'яття.
Вони б такого не зробили. Це божевілля. Надто жорстко.
А ще в овочів немає рук, тож хто б…
Хто виступить у кульмінації?
Вони що, прикладуть морквинки до Леррі?
Це божевілля. Не можна так.
Припускаю, що навіть нерелігійні люди знають про Ковчег Ноя.
Про нього знають майже всі.
Він на обкладинках усіх розмальовок.
Так. І це дійсно показує, наскільки Біблія божевільна книга,
якщо ми читаємо про Ковчег Ноя і такі:
«Це історія для дітей».
Ця історія чорна як ніч.
Вона про те, як Бог утопив дітей, бо вони його дістали.
А ми такі: «Так. Забабахаємо таку фреску в яслах.
Ходи сюди, маленький. Оцих тваринок він не втопив.
Яка щаслива конячка,
потрапила на човен з одним другом».
Певно, вони думають, що веселка рятує ситуацію.
Бог послав Ною, у якого була підірвана довіра до всіх,
веселку, яка була доказом, що він вже не затопить землю,
що, на мою думку, найтемніша частина історії.
Веселка після руйнівного потопу.
Наче штовхнути когось зі сходів і купити їм обручку. Це божевілля.
Тепер веселка не нагадує мені про геїв.
І про дощ. Я думаю про Бога, який каже:
«Я ж не усіх убив».
Дехто не знає, що історія про ковчег із Біблії.
Питаю: «Знаєте біблійні історії?»
«Жодної». Я кажу: «А про Ноя?» Кажуть: «Цю так».
Настільки біблійські історії проникнули в популярну культуру.
Подруга казала, що знає «Блудного сина». Питаю: «Знаєш історію?»
Каже: «Ні, але був якийсь такий серіал.
Я чула термін».
Якщо не знаєте про блудного сина, то це біблійна історія,
у якій Ісус дає нам урок.
У цій історії є багатий тато, у якого є два сини.
Старший робить усе правильно. Він старший. А молодший такий: «Швидко дай мені гроші».
Тато каже: «Спадщина так не працює.
Я ще живий, але тримай».
Він дає молодшому гроші.
І цей гівнюк одразу звалює.
Я казала, що я найстарша дитина? Цей гівнюк звалив.
І як там написано?
«Розтратив маєток, живучи марнотратно».
Що з біблійської означає: «Розтринькав усе на Bitcoin і стрипклуби».
Після цього в нього вистачає нахабства повернутися й сказати: «Вибач тату.
Я витратив усі гроші. Я гівнюк. Можна повернутися?»
Старший, певно, думав: «Так, нарешті, прикінчи його».
І тато каже:
«Мій малий повернувся!
Боже, влаштуймо вечірку».
Знаю, у всіх старших дітей тут почалася діарея.
Знаю, що у всіх старших дітей тут анус втягнувся всередину, ви засмучені.
Пам'ятайте, це просто історія з Біблії.
Ці люди вже давно мертві.
Майже закінчили.
Старший син, очевидно, розлючений.
Каже: «Тату, я все життя все робив правильно,
а ти мені вечірок не влаштовував».
Подивіться. Він так казав.
А тато каже: «Так, ти молодець.
Люблю тебе.
Але твій брат,
він загубився, а тепер знайшовся.
Тому ми святкуємо».
Якщо спитаєте пастора про мораль,
він скаже, що навіть живучи гріховно
і втративши духовність, можна повернутися до Господа, і він пробачить.
А якщо запитаєте мене, про що ця історія,
то я скажу, що вона про те, що Ісус єдина дитина в родині.
Через дитинство в церкві я всюди бачу біблійські історії.
Ось кілька цікавих.
Історія про 200 крайніх плотей.
Знаєте таку? Ні? Так?
Трохи обріжу її.
Отже…
Давид хотів одружитися з донькою Саула. Саул каже: «Можеш, як принесеш мені
крайню плоть сотні моїх ворогів», —
що типу, ну, він Скорпіон, так?
Хто думає про крайню плоть сотні ворогів?
Дехто народився пізно в листопаді.
Саул каже: «Принеси крайню плоть».
Тож Давид іде
й повертається з плоттю 200 ворогів, і отут, дівчата, звідки фраза:
«Якщо він захоче, він зробить».
Так. Це не з тіктока. Це з Біблії.
А історія про Йова?
Чули про Йова?
Хтось тут любить Йова?
Йов теж із Біблії. Він дуже любив Бога.
Якось Бог говорив із сатаною.
Нам не кажуть чому, але іноді й ви дзвоните колишнім,
і всі такі: «Що ти робиш?» Так?
Отже, Бог із сатаною чомусь здибалися.
Сатана каже: «Боже. Я помітив, що Йов тебе дуже любить».
І Бог каже: «Так».
Сатана каже: «Він би не любив тебе так,
якби я з ним погрався».
І Бог такий:
«Гаразд, мені нудно. Подивимося».
Тож сатана руйнує життя Йова,
але Йов ніколи не покидає Бога.
І на цій історії базується «Як позбутися хлопця за 10 днів».
Меттью Макконагі — Йов.
Кейт Гадсон — сатана.
Тут є хтось, хто був вірянином,
але перестав ним бути?
Ви не помилилися шоу.
А є ті, хто рятував душі?
Хто ширив благі вісті?
Трохи менше.
Капець. Багато хто не робив домашнє.
Рятували людей, коли були вірянами, але вже не вірите?
Гаразд, ви колись думали…
Серйозне питання.
Ви колись думали, що варто подзвонити цим людям?
Просто з ввічливості.
«Пам'ятаєте, як я розповідав про вічність? Ну, не знаю».
Що як вони потраплять до раю, а там такі:
«Слухайте, вашого спонсора тут немає, тому ми не знали, що ви прийдете.
Вас кинули?
Не посвятили у свій план?
Нам шкода.
Вам доведеться відправитися до пекла. Вибачте».
Я нічию душу не рятувала.
Я якось говорила з мормоном.
Кажу: «Ви от рятували людей».
І він каже: «Так, хрещенням мертвих».
Ви знаєте, що це? Я не знала.
Схоже, мормони
іноді рятують душі після смерті людини,
що набагато легше, ніж рятувати живих людей, так?
Можна спитати: «Віриш у Бога?» Вони такі: «Ні».
А ти: «Нічого. Ми почекаємо».
Людина померла, і ви такі: «Фокус-покус-мормокус!»
Саме так душі потрапляють до раю, так?
Наче вивітрюєте запах гівна з туалету на побаченні.
Якщо вам не смішно, то ви у шлюбі, тому пішли ви, цей жарт не для вас.
Сріть із відчиненими дверима. Декому треба носити сірники. Усюди!
Мене не турбувало те, що в церкві просили рятувати людей.
А те, що нам не давали висловитися.
Ми часто казали: «Варто визнати,
що цей учинок Бога з Біблії негарний».
«Це був Старий Заповіт.
Бог тоді ще не кинув пити.
Це був інший Бог.
Там він просто мудак. Потім завів дитину й змінився».
Він типу такий: «Я був у братстві.
Звісно, я топив людей.
Люди змінюються».
На питання, на які не можна було дати відповідь, нам казали:
«Чудове питання,
ми зможемо поставити його Богу, коли потрапимо до раю».
Якби ви були Богом, наскільки б вас дістало те,
що вам до раю шлють людей із запитаннями?
Ви Бог. Ви створили все.
І хочете просто зробити: «Та-да, це рай».
Але після кожної смерті ви маєте проводити
пресконференцію?
Коли хтось помирає, ви такі: «Ласкаво прошу до раю».
А люди такі: «Коли помирає нехрещена дитина,
це автоматично рай?
Ви б не відправили дитину до пекла, так?»
І Бог такий: «Якого…
Серйозно? Ти в раю, бляха.
Ти приходиш в "Діснейленд" з надією отримати пільги?
Замовкни!
Зануда.
Так, діти в раю.
Ми заглушили їх, щоби всім тут було добре, але вони тут».
Чорний жарт. Так.
Я люблю чорний гумор, бо я росла в церкві.
Церква — темне місце.
Кожної неділі ви відвідуєте кімнату, де кажуть:
«Буде круто, коли ми возз'єднаємося в смерті з Татком». Це церква.
«Скоріше б померти й бути з Татом». Це церква.
Але не вся вина на ній.
У мене рано помер один з батьків.
У нас у родині у всіх чорне почуття гумору.
Я говорила зі своєю сестрою Брінн.
Знаєте, як ви й ваші брати й сестри пам'ятаєте різні моменти з дитинства?
Ви збираєтеся й такі: «Я ось це пам'ятаю.
А ти що?
Гаразд, розкладемо все по полицях
і розберемося, якого біса тоді сталося».
Ми складали такий пазл.
І я сказала:
«Пам’ятаєш ту групу підтримки при хоспісі, куди нас відправили, —
для дітей, у яких батьки померли від раку?»
І Брінн каже: «Так.
Пам'ятаєш, що там іще не всі батьки померли?»
Так, деякі ще могли…
Вони могли б помістити нас в різні кімнати.
Розбити на команди, як на фізрі.
Але ні, вони такі:
«Дух теперішнього Різдва, Дух майбутнього — обговорюйте.
Свято наближається.
І ви знаєте, про що я».
Я цього не пам'ятала.
Я пам'ятала,
що там була дитина, у якої не померли батьки.
Але помер дядько.
І
слухайте.
Не хочу бути стервом,
але наша мама померла.
І мені здавалося…
що папір криє дядька.
Розумієте? Типу…
У дитини ще були живі батьки. Він не був Людиною-Павуком.
Деякі втрати впливають на вас усе життя,
а деякі — ваш дядько.
Що ми тут…
Якщо у вас рано померли батьки, ви частіше думаєте про смерть.
Я точно так.
Я завжди одразу розглядаю найгірший сценарій.
Я страждаю фаталізмом,
що шкодить більшості моїх стосунків.
Я зустрічалася з хлопцем. Кажу: «Котику, коли я не пишу кілька годин,
ти боїшся, що зі мною сталося щось жахливе?»
А він такий: «Ні.
Я боюся, що ти злишся на мене».
Чоловіків більше лякає те, що ви злитиметеся, ніж ваша смерть.
Їм краще тужити, ніж мати проблеми.
Така правда.
Чоловік пропускає п'ять дзвінків дружини й такий:
«Сподіваюся, це дзвонить парамедик, що її знайшов».
Теж хотіла б, аби цей жарт не пройшов.
Знаєте, що веселить у чоловіках, які вбивають дружин?
Чекайте.
У таких чоловіках мене смішить те, що вони думають, що їм це зійде з рук.
Типу: «Чувак.
Ти ніфіга не планував
за все своє життя.
Ти навіть столик у ресторані не бронював,
а тепер хочеш заховати тіло?
Оце в тебе перше завдання на курсі планування подій.
Можливо, почни з вечері в складчину.
Гадаю, більшість свого життя я боялася смерті.
Ну, коли активно не бажала її зустріти.
Клас, тут є ті, хто мав депресію. Хвала небесам.
Я пожартувала так у Швеції, і була тиша. Вони такі: «Сумувати просто так Це як?»
Вони не зрозуміли.
У Європі багато хто не розумів.
Вони такі: «Бог? У нас є система охорони здоров'я. У вас замість неї Бог?
Така собі заміна».
Якщо у вас депресія, у вас зі смертю складні стосунки.
Ви сприймаєте смерть як Привида Опери.
Більшість часу ви боїтеся.
Але іноді думаєте: «Ця сторона його обличчя гарненька.
Послухайте. Я могла б і під землею пожити».
Ця частина сумна.
Цього року я йшла на зустріч страху смерті.
Я написала заповіт, бо купа друзів поодружувалися.
Я теж хотіла підписати страшний документ.
Стільки дізналася. Як не писали заповіт, напишіть зі спеціалістом.
Вашу панічну записку з літака
не приймуть у суді.
Так мені сказали.
Я думала, що така підійде. Ні.
Ось що я дізналася.
Я цього не знала.
Якщо несподівано помрете,
ваші найближчі живі родичі — ваші батьки,
а не брати й сестри, як думала дурна я.
Якщо ви раптово помрете, ваші батьки успадкують все,
якщо ви письмово не позбавите їх спадку,
як дріб'язкова скотина.
Знаю, що дехто з вас думає: «Ну, нехай.
У мене погані стосунки з батьками,
але мені нічого лишати в спадок».
У вас є телевізор?
Думаєте, ваш батько-кретин
заслуговує на ще один телевізор?
Ваша смерть має бути для нього виграшем у телешоу?
До біса. Дзвоніть юристу.
Писати заповіт було непросто.
Я мала обирати, хто мав би відключати мене від ШВЛ.
Я обрала Брінн, бо вони успадкують мої гроші.
Я сказала: «Гроші треба заслужити.
Вам вирішувати, коли вони випадуть».
Вони такі: «Гаразд, якщо ти будеш у комі, що мені зробити?»
Я кажу: «Ось що.
Увімкніть "Парки й зони відпочинку" з початку
й нехай весь день грає в моїй лікарняній палаті.
Якщо я не отямлюся до кінця шоу,
увімкніть "Офіс".
І коли Стів Керелл піде, добийте мене.
Не змушуйте мене дивитися на менеджера Енді знову.
Не варто».
Мені треба було вирішувати, що робити з моїми рештками.
Ви вирішили, що мають зробити з вашим тілом?
Так? І що ж?
Біокапсула!
Біокапсула? Гарний варіант.
Часто є дівчата, які кажуть: «Я стану деревом!»
І ти маєш пояснити їй: «Ти не станеш деревом.
Ти будеш їжею для дерева.
Мамою, чия донька їде на конкурс».
Типу: «Уперед, дівчинко.
Здійсни мою мрію». Так?
Гарний варіант.
-Що ще? -Віддам науковцям!
Хтось сказав… Що?
Віддам науковцям!
Віддасте науковцям.
Яким науковцям?
Про яку сферу йдеться?
Медицина.
Гаразд, ви обрали медицину,
але не якусь специфічну галузь?
Ви ж не скажете: «Усе вище шиї…»
Просто питаю. Хіба варто довіряти купці студентів
наші мертві тіла?
Ми згодні на таке? «Ось купа дірок.
Вирішуйте, яка це галузь».
Я б не була так певна.
Я б лишила інструкції.
Єдина умова.
Тут когось кремують?
Так? Гаразд. Сподіваюся, ви сказали, де розвіяти ваш прах.
Іноді люди кажуть: «Не знаю», — і ви можете опинитися
в дуже дивних місцях.
Ваш попіл може опинитися у підстаканнику на дверях вашого водія.
Тому дивному, де кожні пів року ви такі: «Це точно було лате з вівсяним молоком?»
Найкращою відповіддю було,
коли один чувак крикнув: «Похорони вікінга».
Так. Хтось вигукнув: «Похорони вікінга!»
Я така: «Круто, якщо так хочете.
Сподіваюся, у вас є племінниця чи племінник,
які зможуть поцілити у вас».
Це важко зробити.
Човен відпливає усе далі й стає меншим.
Як промахнуться, це вже не похорони вікінга.
Це просто труп на човні.
І це не так урочисто, правда?
Це «Залишся зі мною 2».
Я б обрала кремацію,
бо мені подобається, що сім'ї лишається тягар.
Це класно.
Бо хто взагалі відмовиться забрати твій попіл до себе?
Типу: «Я не можу. У мене немає місця.
У нас купа чашок з привидами».
«Гарна відмовка. Але забери мене, я ж маленька».
Якщо хочете, щоби ваш прах розвіяли,
ви обираєте місце залежно від вашого ставлення до сім'ї.
Якщо ви її любите, кажете: «Розвійте мій прах на Гаваях
під час оплачуваної відпустки.
Люблю вас, сумую».
Якщо ж ви не любите родину, кажете: «Ви бували в Толедо?
У січні?
Насправді ні, розвійте мій прах десь між Різдвом і Новим роком».
Мою маму кремували.
Після її смерті тато знову одружився.
І коли він одружився, він віддав прах мами бабусі —
повернув відправнику.
Маєте рацію. Перепрошую.
Повернув виробнику. Ось так.
І він пояснював: «Я знову одружуюсь,
тож не можу принести прах додому до іншої жінки».
Як його дочка, я казала:
«Так, можеш».
Але як доросла жінка я кажу: «Ні, не можеш».
Я зустрічалася з гетерочоловіками. Я не люблю, як вони підписані на колишніх.
І якби він приніс пакуночок її кісток до мене й сказав би:
«Це вічно лежатиме під телевізором», —
я б сказала: «Круто, нарешті»?
Ні, я би була пасивно-агресивною.
Мабуть, змивала б чайну ложку її праху в день.
Поки він не підняв би її і такий: «Полегшала».
А я: «Може, вона схудла.
Що за бодішеймінг урни, сонце?»
Знаєте, що цікавого в цьому жарті? Я вже так не думаю.
Молодша я ще думала так.
Коли ж ти сама у свої тридцять, тобі байдуже.
Тобі потрібен хтось, хто тебе не діставатиме.
У двадцять я була невпевнена, токсична.
Я думала, що маю бути чиїмось єдиним коханням,
єдиною дружиною.
Я хотіла бути з тим, хто не дивиться порно.
Тепер я думаю: «Та хоч на мертву дружину дрочи.
Хочеш покласти її прах під телик? А там зараз іде мій серіал?
Тоді клади.
Хоч мавзолей колишніх зроби.
Дивитимемося "Любов сліпа" усією родиною».
Я розповіла це Дастіну, і він каже:
«А якщо ти вийдеш за хлопця, який досі кохає мертву дружину?»
Я сказала: «Вона ж не повернеться. Що мені…
Це вже його проблема.
Замикайся у ванні, нюхай її сорочки, ридай,
але о п'ятій ми йдемо в ресторан.
І купон діє лише на двох.
Тож змирися із цим.
Хоч в урну накінчай.
Не зазнавши гіркого,
не зробиш в'язкого, чи як там…»
Це ж романтично!
Це може бути її останній ковток.
Не соромно з такого сміятися?
Гадаю, мій страх смерті проштовхнув мою кар'єру.
Він зробив мене трудоголічкою.
Кілька років я працюю на двох повноцінних роботах.
Я їжджу в тури, веду стендапи,
цього тижня проведу вечірнє шоу «Після півночі».
Дякую.
Дякую, дуже приємно.
Чудовий досвід, я багато дізналася, завела знайомства.
У мене була асистентка, чого я спочатку не хотіла.
Небезпечно, коли в тебе є людина, робота якої приносити тобі їжу.
Спершу попросиш позичити зарядку.
Потім принести газованку. І в кінці вже
проситимеш потримати руки, поки ти засинатимеш.
Асистентку звали Моллі.
Вона крута.
Вона так добре справлялася, що я тепер помру на самоті,
бо мій ідеальний партнер
тепер Моллі.
Ось наскільки вона крута.
У перший день на парковці Paramount Pictures
я паркувалася на своєму місці, і з боку водія там ріс великий кущ.
Нічого такого. Просто було важкувато протиснутися.
Літало кілька бджіл, тож я трохи…
І привіталася: «Рада знайомству, Моллі».
Ось і все.
Я не скаржилася на кущ.
Я не повідомляла про нього.
Моллі просто побачила, як я трохи зачепила його.
Наступного місця я приїхала на парковку,
а куща вже не було.
І я спитала: «Моллі, ти попросила зрізати кущ?»
Вона каже: «Так, і ще бджіл відігнати».
І я така: «Гаразд.
Моллі не промах».
Вона просто знищила той кущ.
Я не могла завести з нею просту розмову.
Я не знала, що вона зробить.
Я не могла сказати: «Дейв мене трохи дістав», —
бо наступного дня я би прийшла й така: «Привіт, а де Дейв?»
«Він із бджілками, Тейлор.
Він заважав тобі, тож я прибрала його».
Я вперше працювала в компанії. Пройшла тренінг.
Раніше не проходила. У стендапі немає такого.
Тут усе навпаки.
Типу: «Ти цькуєш людей? Чудово, починай подкаст».
Цей тренінг був веселий. Корисний.
Ви знали, що вам можна трахатися на роботі?
А от колег треба вести деінде.
Я думала, що всі колеги на роботі недоступні.
Але Джилл із відділу кадрів сказала: «Можете зустрічатися. Але попередьте».
Я кажу: «Бо ви скажете начальству».
Вона каже: «Ні, просто скажіть нам». І я така:
«Що за збоченці сидять у відділі кадрів?»
Типу: «Можете трахатися,
але маєте розповідати нам усе.
Сподобалося?
Маєте фото для презентації?»
Презентація була цікавою. Дають сценарії і питають:
«Доречно чи недоречно?»
Спойлер: усі недоречні. Я не знала.
Я думала, сценарії спонукають до дискусії.
Ні, якщо знаєте свою справу, вони всі неприйнятні.
У мене був особистий курс.
Мабуть, знали, що я найслабша ланка.
Навчали в гримерці.
Сиділи я, Деб і Гавана, які робили мені макіяж.
Джилл озвучує сценарії.
Каже: «Гаразд, сценарій перший.
Кайл каже Шерон на її день народження,
що скільки б їй років не було, він би їй вдув, і підморгує їй.
Це доречно?»
І ми такі: «У вас є фото Кайла?
На наступному слайді? Кайл високий? Пахне?
Який він? Скільки Шерон? У неї овуляція?
У нас недостатньо інформації, аби дати відповідь на питання, Джилл».
На телебаченні мені подобається,
що всі погані слова запікують, усілякі грубості вирізають,
а це означає, що мої бабуся й дідусь
можуть дивитися шоу, не пошкодивши вуха, як від стендапу.
Не кажу, що вони мене не підтримують. Підтримують.
Гадаю, вони добре розуміють,
звідки взялися їхні ліберальні онуки-агностики.
Не люблю, коли люди зневажають бабусь і дідусів.
Якщо вони хочуть вас зрозуміти,
не картайте їх, якщо вони не одразу вивчать терміни.
Буває кажуть: «Бабуся не пам'ятає мої займенники».
Я така: «Твоя бабуся пам'ятає свою адресу?»
У бабусі вже світло в кінці тунелю світить.
Ти знаєш, скільки бабусі років?
Я — ні. Моїй 62 вже 40 років.
Ви фотографуєте бабусю й дідуся частіше, ніж зазвичай,
і вони мають знати чому, що не дуже приємно.
Мої баба з дідом — чудові приклади правильного християнського виховання.
Вони дуже люблячі, поблажливі, терпимі люди.
Їхні онуки агностики.
Нас виховували інакше.
Ми виросли в страшному будинку.
І коли в дитинстві вам щось неприємно,
ви не переносите це у свій будинок мрій у дорослому житті.
Я не ношу пояс і не їм дерев'яними ложками. Це не збіг.
Добре, усіх в дитинстві трохи били.
Я так жартувала у Швеції і думала, що вони викличуть якісь служби.
Немає нічого гіршого, ніж визнавати перед повним залом,
що коли їх колисали, тебе лупили. Це принизливо.
У мене вдома немає травматичних речей.
Ні Біблії, ні ременів, ні «Мосту в Терабітію».
Сподіваюся, авторка подивиться й напише мені особисте вибачення.
Я справді думаю, що коли ростеш у релігійному середовищі,
ти проводиш більшість юнацтва
відокремлюючи себе від того, ким тебе хочуть бачити інші.
Кілько років тому я оголосила, що я квір.
Дякую вам.
Дякую.
Це дуже мило, бо хочу сказати,
що оголосити про бісексуальність в 30 — наче сказати офіціанту:
«До речі, у мене день народження».
Він такий: «Круто, заспівай собі. Уже доросла».
Кажеш: «Перепрошую. Я смілива, камінг-аут зробила».
Він каже: «Так, але й перешкод не було».
Я б раніше наважилася, але я найстарша з чотирьох,
тож поступилася їм місцем.
Вони вискакували, як бабаки.
І щоразу, як це ставалося,
я така: «Ясно, маю ще шість місяців гетеросексуальності».
Я теж вагалася із цим рішенням, бо воно стигматизоване.
Коли ти кажеш, що ти бісексуалка, люди думають, що ти вправна в ліжку,
а я ні, народ.
І я відмовляюся покращувати навички, ясно?
Я не вивчатиму нових трюків.
Коли мені виповнилося 30, я така: «Годі».
Як сказав Ісус: «Звершилося».
Я зберігаюся.
Я помру на цьому рівні.
Але я не хотіла псувати репутацію бісексуальності.
Не хотіла підводити команду.
У мене купа друзів-квірів, які не цураються своєї сексуальності.
Це дуже круто.
У мене стільки подруг-Самант, вони такі веселі й мотиваційні,
але нам також потрібні геї-святенники.
Нам потрібно більше таких геїв, які скажуть:
«Я теж бісексуал. Ви всі мене приваблюєте,
але я нікому з вас не довіряю.
Хотілося б довіряти, але не буду».
Зізнаватися в бісексуальності
так само страшно, як і в намірах убити себе.
Завжди хтось скаже: «Доведи, що не просто хочеш уваги».
Так.
Знаєте, хто любить цей жарт? Квіри. Вони розуміють.
Гетеросексуали такі: «Боже, стільки сумних слів».
І це правда, так.
Без образ, гетеросексуали.
Але я рада, що гетерочоловіки більше не мій єдиний варіант.
Досвід був важкий і невиразний.
І це не тому, що ви погані люди, просто з вами важко говорити.
І я намагалася.
Я ходила на терапію з купою чоловіків. Не одружувалася.
Це дуже ніяково.
Знаєте, як соромно розходитися з тим, з ким ходила до психолога?
Треба жити решту життя
з непотрібною інформацією про дитинство якогось чувака.
Ти така: «Круто, тепер усе життя знатиму,
що засмучує Майкла. Капець».
Також у мене з хлопцями часто не сходилися погляди на майбутнє.
Я хотіла лише брати дітей з інтернату.
Але мої хлопці казали: «Малий має бути, як я, або я його з'їм».
Усі.
Ну, я не була батьком, може, це й правда, так?
Один сказав, що не проти сурогатної матері.
Він був за. І ця ідея мені подобається.
Оце так хід: «Потримаєш її дев'ять місяців?
У мене стільки справ. Мені дзвонять. Не їж рибу».
Потім повертаєшся, усюди розкидані кишки, у тебе крута зачіска.
Ти така: «Щиро дякую.
Дякую. Ти молодець. Ти смілива. Гроші на тумбочці. Ставлю п'ять зірок.
Бувай!»
Ти така: «Це було важко. Попрошу доставити дитину за адресою.
«Так, ти на місці.
Лиши її на ґанку, сфоткай. Я заберу, коли підеш.
Ні, це той будинок.
Якби я була екстраверткою, сама б народила».
Тепер не знаю, чи хочу дітей.
У мене так часто змінюється думка щодо цього,
що іноді я хочу перев'язати трубки, бо це наче репродуктивний еквівалент
виливанню води на тістечка в смітнику.
Ти така: «Я захочу їх пізніше.
Але зараз я мислю тверезо.
Тож я одразу приберу цей варіант».
Якщо ви не смієтеся, вітаю,
у вас здорове ставлення до їжі.
Тут є мами, які б не… Добре.
Ви такі: «Так, я!» Круто.
Які не проти відповісти на питання про пологи? Ви досі тримаєте руку, круто.
Мами круті.
Вони такі: «Так, я відкрита книга.
Буквально. Під час пологів мене так само розгорнули.
Тож з радістю поділюся».
Скільки у вас дітей?
-Двоє. -Двоє? Чудово.
Скільки їм?
-Їм 16 і 18. -Їм 16 і 18?
Чудово, повноцінні люди.
Коли в людей діти, я тетерію.
Я така: «Вона ходить, говорить?
Вона відкрила очі чи…
Уже висохла? Вони на виході слизькі.
Так, треба якось узятися».
Гаразд, у вас підлітки.
Діти виходили з основного термінала?
Подумала, що так звучатиме краще.
Гаразд, я говорила з багатьма жінками, і вони казали мені…
Бо я дуже боюся пологів, що логічно.
Я виросла в церкві, де навіть стриманість не може повністю захистити.
Чули ж історію про Марію.
Вони такі: «Так, зімкни коліна й сподівайся, що Бог тебе омине».
Це додає нового підтексту до пологів.
Пологи й так страшний процес.
А як тазове передлежання? А як дитя хворе? А якщо це Бог?
Я боюся пологів і говорила з багатьма мамами,
які сказали мені, що коли тужишся, часто твоє тіло таке:
«Знаю, що тобі потрібно.
Уже несу. Дзинь-дзинь».
І в якийсь момент пологів разом із дитиною
можна виштовхнути…
Ви какали? Так?
Дякую за чесність.
Дуже дякую.
Ось що я дізналася за ці кілька років.
Є лише дві правильні відповіді на це питання.
«Так» і «Я не пам'ятаю».
«Так» і «Мені все одно».
Деякі мами розповідають про пологи, як про якийсь концерт.
Кажуть такі: «Я була на препаратах.
Здається, твій тато теж там був.
Пам'ятаю лише, як кричала: "Поставте бляха мою пісню!"
І мене вигнали до того, як я була готова».
Уперше я поставила це питання на стендапі в Далласі.
У першому ряді була жінка. «Троє дітей, не какала».
І поряд стояв столик лікарів,
які були взагалі ніякі, і вони почали істерично сміятися з неї.
«Усі какають, кожна людина,
і якщо думаєш, що ти не какала, то ми тобі просто збрехали».
І я спостерігала, як світ цієї жінки змінювався.
Наче в «Шоу Трумена».
І я спробувала врятувати ситуацію.
«Сонце, не засмучуйся.
Навіть якщо дитина сама вилетить, я накладу на стіл,
щоби показати, хто головний, так?»
Коли я кажу, що зробила камінг-аут, то маю на увазі на загал.
Я зробила це раніше перед друзями,
але не думаю, що правильно. Усе було дуже просто.
Гадаю, це мало нагадувати серію «Хору»,
а я просто собі сказала:
«Я тепер і з жінками зустрічатимусь», — а вони такі: «Добре».
Наче я сказала, що веган.
Типу: «Добре. Та чи надовго. Тобі потрібне залізо».
Вони не були…
Вони змирилися, коли в мене з'явилася дівчина.
Я почала зустрічатися із такою кралею,
що подумала: «Боже, я що, Піт Девідсон?
Якого я зросту?»
І коли я почала зустрічатися з жінками, це був ледь не релігійний досвід.
Бо мої друзі скаржилися на хлопців і чоловіків,
а я така: «Чи чули ви благу вість?
Ви можете жити інакше.
Є кращий спосіб».
Коли в мене з'явилася дівчина, друзі прийшли з питаннями.
Вони почали вивалювати на мене свої помилки.
Тут є хтось зі покоління Z?
Боже, та ну, справді?
Гаразд, усі тихенько, це мої нові друзі. Гаразд.
Ваше покоління не зрозуміє,
бо ви розбираєтеся у своїй ідентичності й сексуальності.
Ви знаєте, чого хочете й що можете. А от міленіали, як ми,
прокидаються щодня й кажуть собі:
«Не виказуй радість перед іншими.
Ти засмутиш маму й тата.
Зачекай. Смерть тебе звільнить. Чекай».
Це наші ранкові ритуали.
У нас багато проблем, ми пригнічуємо почуття.
У мене багато подруг, яким 30–40 років, і вони такі:
«Мені б дівчину», —
але вони в стосунках із чоловіком і тепер шкодують.
Тож вони ставили купу особистих запитань.
«З жінками секс краще?»
Я така: «Мені дійсно сказати?
Бо ти була впевнена щодо того хлопця».
Вона така: «Ні, секс інший?»
А я кажу: «Так».
Вона така: «Чим?»
Ось що я сказала.
Гадаю, найбільша різниця в сексі з жінкою і чоловіком у тому,
що під час сексу з жінкою
ти присутня весь час.
Розумієте?
Бо ви знаєте, із чоловіком іноді можна…
Не в поганому сенсі,
просто типу: «Я поїхала в подорож і забула навушники.
Подивлюся на хмари.
Так, був, точно. Так.
Так. Боже, так, ще і який.
Сильний. Тихенький, але сильний.
Тихий, але небезпечний.
Люблю такі. Дуже тобі дякую».
Я не симулювала оргазм,
бо в нас і так купа медалей за участь, але не засуджую, якщо ви симулювали.
У всіх було. Секс затягнувся.
Якщо хочете вдати оргазм, ось вам підказка.
Затримайте дихання настільки, наскільки зможете.
Бо потім ви такі…
Здаватиметься, що ви кінчили,
коли насправді у вас кінчилося повітря.
Так позбуваються гикавки й Джеремі.
Інколи мені подобається секс із чоловіками.
Комусь подобається смоктати член?
Хтось узагалі… Так, круто.
Хтось тихо підняв руку. Прекрасно.
Круто, герої серед нас. Рада за вас.
Я люблю смоктати член так само, як бігати.
Я пишаюся собою після цього…
Але під час процесу я така: «Навіщо я це роблю?
Є інші шляхи досягнення цієї цілі».
Але потім я завжди така: «Овва, оце сила духу.
Розум вище матерії».
У процесі думаю: «В мене мають кидатися чашками з водою за сміливість».
Але потім я така: «Чудово, швидше впоралася».
У пріоритеті швидкість, а не якість.
Пам'ятаю, як боялася лизати жінці.
Потім я вперше це зробила й така:
«Боже, це було набагато краще».
Я була дуже зла на все своє життя.
Я така: «Тобто все життя я могла лизати морозиво,
а натомість ковтала мечі?
Я могла жити, як дитя, що йде тротуаром,
а натомість жила, як амбіційний артист».
Я не кажу, що експертка у квір-побаченнях. Я мала проблеми, яких не очікувала.
Мене кинула поліаморна людина.
Вас колись кидала поліаморна людина? Це капець.
Це наче вас звільнили з підробітку.
Вони такі: «Навіть у понеділок і вівторок працювати не можеш».
Не думала, що мені сподобається.
Вона поліаморна, я зайнята.
Але все вилилося в найчесніші,
найпрозоріші й найвідкритіші стосунки.
І я запала на неї.
Вона кинула мене, бо я багато працювала. І ось що я вам скажу.
Коли ми почали зустрічатися,
я не думала, що стосунки розпадуться, бо мій стиль життя не підходив їй.
Дехто мені не вірить.
Ви такі: «Це не у твоєму стилі.
Від тебе тхне моногамністю. Ти мастурбуєш на "Бріджертонів"».
І знаєте що? Ні.
Я мастурбувала,
але вже ні.
Цей жарт ми виріжемо. Обов'язково.
Ні-ні.
Це вже занадто для шоу на Netflix.
Виріжемо.
Хіба допоможе алгоритму. Якось домовимося.
Якби Netflix такі: «Сподобались "Бріджертони"?»
Вони могли б.
Я вдячна, що ви прийшли на цей стендап,
і я знаю, що тут багато про Бога й геїв,
і мої агенти хвилюються.
Уся команда хвилювалася, коли я вирішила поїхати в тур
під назвою «Урятуй мене».
Рекламний агент каже:
«Кажуть, ти назвеш випуск "Блудна донька",
а тур — "Урятуй мене". Клас.
Тільки не роби рекламних фото,
висячи догори ногами на хресті, добре?»
Тож ми позбулися фото.
Ні, я цього не робила. Навіть не планувала.
Я розумію, чому вони подумали,
що я годину критикуватиму християнство.
Бо всі мої інші випуски
я зазвичай виділяю час, щоби зробити кілька випадів в його бік.
І це тому, що я заробила багато травм у дитинстві.
А ще мені було дуже заздрісно,
що християнство спрацювало в інших, але не в мене.
Як психічно хворій мені важко, коли хтось каже:
«Мені теж було сумно,
але потім я прийняла Ісуса. Тепер мені краще». Я така:
«І це все? Прийняла Ісуса?
Зачитала молитву в темряві й тепер тебе люблять?
Чудово. Круто тобі».
Це…
Це як хтось каже: «Я перестала пити газованку,
я схудла, а прищі зникли».
І ти така: «Круто. Сподіваюся, твій літак розіб'ється».
Моя претензія до релігії полягає в тому,
що в неї купа різних інтерпретацій.
Можна сказати цілому натовпу:
«Ісус любить вас, незважаючи ні на що». І багато хто почує: «Ісус любить мене».
Але дехто почує:
«Ні на що?»
І в цьому проблема, так?
Релігія може бути як зброєю, так й інструментом.
І якщо ви використовуєте її як зброю,
щоби контролювати, маніпулювати, лякати людей,
почуватися кращим за інших,
то пішли ви до біса. Це неправильно.
Ви використовуєте її неправильно.
Ви використовуєте вібратор як масажер,
і ми всі сміємося з вас.
Бо якщо Бог існує,
він не існує для того, аби ви почувалися кращими за інших.
Він існує, аби ви були кращими для інших.
І життя до біса складне.
Тож що б не робило вас кращими для інших,
робіть це.
Ми часто чомусь забуваємо, що всім нам важко.
Усі намагаються жити. І ми засуджуємо способи адаптації інших.
Типу: «Ти на антидепресантах? Слабак».
«Віриш у Бога? Дурень».
Бляха, я на колесах, ти на Ісусі.
Ми всі намагаємося дотягнути до «життя з татком».
Усі намагаються.
Це нормально.
І є багато людей, які використовують релігію правильно.
Мій дядько, дідусь і бабуся, люди в цій церкві.
Багато людей використовують релігію
як інструмент для спілкування, співчуття й створення комфорту.
І коли я писала сценарій, я думала про цих людей.
Я думала про свою родину, намагалася знайти позитивний
уплив церкви в моєму дитинстві.
І я не можу повірити, що не додумалася раніше,
Я почала проводити стендапи в церквах. Так усе почалося.
Це називали сповіддю, але всі сміялися. І… Ні.
Це правда. Я почала займатися стендапом в 16.
І перші чотири-п'ять років своєї кар'єри
я часто виступала в церквах.
В Америці можна заробляти церковним коміком.
Можна виступати в церквах, що більші за цю — чотири-п'ять тисяч місць —
і гарно заробляти на життя.
Коли мені був 21 рік, я мала вирішити,
хочу я стати церковною комікинею чи світською.
Думаю, ви знаєте, що я обрала.
Але я дуже рада, що починала кар'єру саме так.
Я довго виступала перед тисячами людей.
Мені платили. Я навчилася виступати будь-де, виступати без лайки.
І я часто думаю про це.
Я вдячна за це.
Я знаю, що багато хто з вас зараз думає:
«Ну, це мило.
Чудово, що ти вдячна, Тейлор,
і ми розуміємо, до чого ти ведеш із цією церквою й усім цим.
Але ми бачили твої виступи.
Тебе б нізащо не пустили виступати в церкву зараз».
І ось у чому річ: я не хочу.
І, мабуть, не буду.
Але я би бляха змогла.
Якби мене почали скасовувати,
то я як професіоналка повернулася б до церков.
Я б дуже швидко змінила свою діяльність.
Швидше, ніж у плоду стукне серце.
Це буде найшвидший ребрендинг.
Я зроблю пишну зачіску, вийду за чоловіка, слухатимусь його.
Напишу книгу під назвою «Покірна дружина, покірне життя»
почну зненацька говорити з південним акцентом
і поїду в тур.
Я вже бачу початок виступу.
Зала повністю темна.
Тоді на екрані… Виступ буде в мегацеркві.
Там більше платять.
На великому екрані, чорно-білий монтаж,
може, додам оцей «тудум» з Netflix.
Але доведеться працювати на них вісім років.
Чорно-білий монтаж усіх моїх найжорсткіших жартів.
«Змусити хлопця натягти презерватив це…»
Екран тухне під інфернальні звуки. Стоп-кадр на моєму молодому обличчі.
Поступово вмикається світло, і я виходжу в усьому…
Знаєте що?
Я вам покажу.
То так чіпляють дівку?
Я так сильно кінчила.
У ліжку я дика тварина, ясно?
І тоді я перестала вірити в Бога.
Загугліть вдома «порно для жінок».
Я пізно втратила цноту. Коли вже була фінансово незалежною.
Я буквально посилаю в дупу патріархат.
Потекла? Покажи.
Я виросла з Богом. Він козел.
З жарту здається, що я обурена своїм релігійним вихованням, і це так.
Чорт забирай.
Жодні батьки не хочуть чути від доньки розмови про депресію і члени.
Викуси, Ісусе.
Не знаю, чи ви намагалися змусити 20-річного хлопця
вдягнути презерватив,
але це наче переконувати п'ятирічну дитину
вдягнути піджак поверх гелловінського костюма.
Потекла?
Викуси, Ісусе.
Хтось упізнає її?
Це була я, коли мною володів сатана.
І я бачу, що дехто почувається, як Йосип на Різдво.
Типу: «Ця хвойда мені бреше?»
Але всі люблять ефектне повернення.
Це не ребрендинг, це переродження.
Ласкаво прошу на тур «Блудної доньки»!
Ось кілька чудових прикладів квір-пробудження.
Часто згадують про акторів «Піратів Карибського моря».
Про Шиго з «Кім П'ять-з-плюсом».
Лисячу версію «Робін Гуда».
Так, ви в курсі.
І мене питають, як я зрозуміла, що я квір,
і я зрозуміла це,
коли дивилася сімейні відео з мого дитинства,
і я знайшла відео, де я говорю з мамою. Мені було десь три.
Пам'ятаєте оленицю Фелін із «Бембі»?
Схоже, вона пробудила в мені квіра,
і в нас навіть є запис.
Чому він найкращий?
Бо він просто найкращий!
Як щодо Фелін? Вона теж найкраща?
Так, вона дуже гарна.
Від неї я наче хот-дог на сковороді.
Як хот-дог на сковороді?
АГРЕСИВНО КИВАЄ
Господи! Що це означає?
Я не знаю.
Дякую, Гранд-Рапідс! Я дуже вам удячна.
Ваші оплески Софі Баддл!
Переклад субтитрів: Микола Пивоваров