Downloaded from YTS.BZ
Nå kan Brasil ta ledelsen.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Kapteinen plasserer ballen forsiktig.
Italia har scoret på to av fire straffer.
Dunga skyter.
Dette er en skjebnestund.
Klart jeg var nervøs. "Bommer jeg, kan jeg aldri dra hjem igjen."
Men samtidig hadde jeg jo bedt om denne muligheten.
Jeg har åtte timer med bak-kulissene-opptak. Rikelig med stoff.
Dette forteller hele historien i detalj.
Det var andre tider. Riktig avspiller er knapt å oppdrive.
Jeg har mye stoff her.
Jeg begynte å filme, og vi lagde et fantastisk arkiv av alt som skjedde.
Jeg fikk en idé.
Hva om vi viste helt nytt materiale?
Fra innsiden,
fra bak lukkede garderobedører, lagdiskusjoner, oppturer og nedturer.
Vi har stått sammen mens det stormet som verst, og mange ville knekke oss.
Vi lar det ikke skje!
RIO DE JANEIRO BRASIL
Hva var det?
Det var vår megabekvemme buss.
Det var en helt vanlig buss, med dreiekors og det hele.
Alt vi gjennomgikk i de månedene…
Vi tilbrakte to-tre måneder sammen, og det måtte jo filmes.
SPILLERNES EGNE UPBLISERTE OPPTAK, 30 ÅR SENERE
-Kom igjen! -Hva er det til lunsj?
-Hva? -Hva er det til lunsj?
Makaroni!
Vi skulle møte Italia, så vi fikk makaroni til lunsj.
Vi var nervøse under oppvarmingen.
Jeg var fem, snart seks, da jeg så VM i 1970.
Her kommer Pelé! Mål!
Jeg var bare barnet, og tenkte: "Det der er meg en dag."
"Jeg skal vinne VM for Seleção."
Brasil er verdensmestere i fotball for tredje gang!
I 1994 VIL BRASIL TA SIN 4. VM-TITTEL
Etter 24 år møtes Brasil og Italia i nok en VM-finale.
Det er VM 94 i USA.
To tiår senere.
Bare vi som var der kan beskrive den følelsen.
Brasil mot Italia er ikke til å kimse av.
Vi er ett steg unna tittelen som alle…
Til alle som er svake i trua, vi skal bli verdensmestere for fjerde gang!
Jeg ville bli verdensmester. Jeg ville skrive historie.
Hver gang jeg tok på drakten, skjedde en forvandling.
Skyhøye forventninger.
Ble vi ikke verdensmestere, var vi en fiasko.
Press, krav.
-De spiller ikke bra. -Dra hjem, Parreira!
Brasiliansk fotball lå i ruiner i 1994.
Vi hadde ikke vunnet på 24 år. Lang tid for et brasiliansk landslag.
Alle husker at jeg kysset stolpen, ingen husker tabben.
Første VM som ble avgjort på straffer.
Da jeg skjøt straffen…
…var jeg omtrent bevisstløs.
Vårt folk er slitere som har lidd mye.
Jeg ville bringe dem glede.
VM skulle bringe glede til folket mitt.
Så jeg ville gjort det igjen. Jeg angrer ikke på noe.
Den fjerde tittelen.
"Jeg var der og der." "Jeg var sammen med pappa". "Jeg var…"
Alle husker hvor de var under den kampen.
Laget vårt var klart mest sultne på mesterskapstittelen.
Man må virkelig holde følelsene i sjakk.
En straffe kan forandre livet ditt.
Hvis Taffarel redder, blir Brasil verdensmestre.
Baggio gjør seg klar til å skyte.
FOTBALL-VM 94: BRASILS STORSLAGNE SNUOPERASJON
4 ÅR TIDLIGERE
Brasil gjør seg klare til feiring i denne kampen mot Argentina
i åttendedelsfinalen av VM 1990.
Veldig spennende.
I VM 1990 I ITALIA MØTTE BRASIL MARADONAS ARGENTINA I ÅTTENDEDELSFINALEN.
I et verdensmesterskap må man spille feilfritt og presist.
Motstanderne har 11 dyktige spillere, hvorav to eller tre er nøkkelspillere.
Den minste feil mot en av de, så er det ingen vei tilbake.
Bare vi ikke slipper inn mål, scorer vi.
Kampen har startet for Brasil og Argentina!
Brasil spilte bedre,
og Argentina fikk én sjanse. Og hvem grep den?
Der går Maradona.
Et geni. Ingenting å gjøre med det. Sånn er fotball.
Maradona passerer Dunga.
Nå må han være forsiktig.
Han sentrer til Caniggia.
Han dribler forbi Taffarel og scorer!
Brasil er ute av VM 1990.
Mange gråter over nederlaget.
Nå er det bare å vente til neste VM om fire år.
Da Brasil tapte, gjøv folk løs på både Lazaroni og meg.
Hvorfor "Dunga-æraen"?
Fordi det symboliserte en epoke
der Seleção var mer kjent for forsvarsspill enn oppfinnsomhet.
Vi burde byttet trener.
Hvis treneren var valgt av folket, ville han fått det enklere.
Man velger ikke å være trener for Seleção,
man får tilliten.
Parreira tilbrakte dagen på Hilton i Roma.
Han snakket mye med Pelé, men ville ikke gi intervjuer.
Da Parreira ble valgt til trener, sa han:
"Greit, på én betingelse: Jeg tar med meg Zagallo."
Vi har kjent hverandre siden VM i 1970.
Hvert ord han sa, var gullkorn.
Vi likte hverandre, vi kom overens,
men først og fremst gjorde vi vårt beste for Seleção.
PARREIRA SKAL LEDE SELEÇÃO
HELTER
Forberedelsene begynte etter VM i 1990.
Alt da begynte de å samle laget for å ta den fjerde tittelen.
VM-kvalifiseringen var veldig annerledes den gang.
Hver kamp var så avgjørende.
Mange ventet på Seleção ved hotellet.
Raí ble til og med kysset av fans.
Det var en jo fireårsperiode mellom hvert VM.
I 1991 var jeg i form, så jeg ledet "Veien mot 1994"-omstruktureringen.
Kampen begynner i La Paz.
Brasil hadde aldri tapt en kvalifiseringskamp.
Farlig. Se opp, Taffarel. Ikke gå unna, Taffarel.
For et knallskudd. Mål for Bolivia.
Det var Brasils første tap i en kvalifiseringskamp.
Brasil reiser hjem på jakt etter svar etter nederlaget.
Folk hadde ikke tro på den generasjonen.
Etter 40 år med VM-kvalifiseringskamper led Brasil sitt første tap.
Vel hjemme spilte vi mot Ecuador på Morumbi stadion.
Vi ble pepet ut hele kampen.
Alt dette bidro til fiendtlig stemning.
Her er grunnen til at de buer: Parreira sa at disse to ikke kan spille sammen.
De begynte å betvile treneren, Parreira, og stilen hans.
Parreira leverer ikke. De bør bytte trener.
Jeg liker ikke Seleção nå.
Brasiliansk presse ville ha Parreira og Zagallo ut, men vi trodde på dem.
Landslaget trodde på dem.
Ut med Parreira!
Vi hadde et sent møte med Parreira på Granja Comary,
landslagets treningsleir.
"Parreira, stopp en hal. Hva mener du med at du trekker deg?"
Det var et forsøk på å styrke engasjementet.
"Vi skal stå på, Parreira. Vi skal bli verdensmestere."
Et avgjørende øyeblikk.
Vi skulle spille i Recife. Jeg appellerte til Pernambuco-fansen: "Vi trenger dere."
Da vi kom til Recife, ble vi møtt av noe helt spesielt.
Flyplassen var full av folk, vi fikk en varm velkomst.
Vi ble hyllet, de klemte oss, vi fikk masse kjærlighet.
Det må ha vært 5000 mennesker som ventet og ropte navnene våre.
Raí!
Alt er klart for søndagens kamp, og stemningen er god her i Recife.
"Her er dere hjemme og elsket."
Spillerne trenger å føle seg elsket. Det gjør vi alle.
Og våre venner fra Recife kom til unnsetning.
Brasil!
69 000 billetter til morgendagens kamp er blitt solgt.
Der og da var det noe som endret seg.
Ricardo Rocha foreslo
at vi skulle vise følelser klart og tydelig ute på banen.
Holde hender.
Landslaget går inn på banen på uvant vis.
Kanskje holder de hender for å gjengjelde
kjærligheten Pernambucos folk har vist laget.
De holder hverandre i hendene får å vise at sånn skal de spille.
Vi kjente vårt potensial.
Vi visste hva vi var i stand til.
Det fikk vi sannelig vist den dagen.
Kom igjen! Mål!
Se! Mål!
Mål!
Se! Mål!
-Det ville vært perfekt! Mål! -Brasils sjette mål.
Dette var vårt svar til alle som klaget.
Men så kom den avgjørende kampen.
Den siste kvalifiseringskampen var tilfeldigvis mot Uruguay på Maracanã.
Nå gjaldt det.
Maracanaço.
1950.
"Nei, ikke enda en gang!"
Om vi tapte kampen, var vi ute.
Seleção kan skrive et desto tristere historiekapittel
der Brasil går glipp av sitt første VM.
Vi klarer nok å vinne og kvalifisere oss.
Kvalifiserer vi ikke, kan vi like gjerne stenge landet.
I alle intervjuer: "Hva med Romário?" Jeg svarte: "Når tiden er moden."
Romário!
Publikum roper Romários navn.
Romário gjorde det stort i Barcelona. Han herjet i Europa.
Alle visste hvor viktig Romário var.
Jeg forventet å bli kalt inn,
for Brasil hadde ryggen mot veggen.
BRASIL BER ROMÁRIO KOMME TILBAKE.
Parreira og Zagallo kjente presset.
Zagallo og Parreira ringte meg og sa:
"Bebeto, vi vurderer å hente Romário."
Trenerne spurte hva han syntes om at jeg ble med.
Uten å blunke sa han: "Hent ham."
Bebeto var alltid en av mine beste venner innen fotball.
Og tidenes beste makker på banen.
Bare to duoer har aldri tapt for landslaget.
Vet du hvem?
Pelé og Garrincha, Bebeto og Romário.
Hva hvis vi ikke hentet inn Romário og så tapte mot Uruguay,
og ikke kom til VM for første gang? Da ville det vært over.
Jeg føler meg viktig.
Hvis vi ikke får resultatet vi ønsker oss, må jeg ta det på min kappe.
Men jeg skal være klar.
Jeg ga alt på banen, så jeg trengte ikke si et ord.
Brasil er på banen.
Tiden var inne. Skjebneuka mot Uruguay.
Jeg må ikke være viktig hele tiden. Bare når det trengs.
Og hver gang det trengtes, var jeg viktig.
Kampstart.
Han løsriver seg, og Maracanã jubler!
Romário sa til meg:
"Jeg skal slå tunnel,
dra en sombrero og score to mål, Ricardo."
Alt det måtte til for å gi dem en real oppvisning.
Mot slutten av første omgang slår han tunnel, og jeg spør: "Hva med scoringen?"
"Jeg scorer i andre omgang."
Bebetos innlegg.
Perfekt innlegg. Det så mer ut som en pasning.
Fra Bebeto til Romário på motsatt side.
Mål!
Jeg hoppet bare så vidt, og headet den ned.
Romário header den i mål.
Brasil leader 1-0.
Romário kom først.
Jeg var imponerende rask den gang.
Jeg nærmet meg keeper. Han dekket én side, så jeg tok den andre.
Han prøvde å slå meg unna, men jeg var for rask.
Romário kom først.
Hva nå? Sjekk målet!
Inn med den!
Mål!
Kampen er over. Hør etter!
Det blir stempel i passet for Brasil!
Ja, Brasil. Vi er i VM.
Steike. Vi kvalifiserte oss, for faen!
I den gruppa, hovedsakelig fordi vi tapte i 1990,
var vi ferdige med å tape.
Det viktigste er at Brasil vant, og vi er i VM.
Brasil har kvalifisert seg til VM i USA.
Fine greier, snuppa. Det kunne gått bedre, men nå vanker det fest og børst.
Alt jeg har i livet, skylder jeg fotball.
Jeg har vært knyttet til ballen fra dagen jeg ble født.
Fotball gjenspeiler tilstanden i landet eller samfunnet.
Det brasilianske folket har lidd mye.
De er målbevisste og flittige.
Livet her er ikke lett.
Det er et veldig stort land.
Og fotball er vår store lidenskap.
Brasil er kjent som fotballens hjemland.
Folk her lever og ånder for fotball.
I Brasil drømmer alle om å bli fotballspiller.
Vi skulle spille i Paris
mot Paris Saint-Germain, Raís lag.
Da jeg kom til lagets treningsleir,
var alle så triste.
Det var da jeg fikk vite at en forferdelig ulykke hadde skjedd.
En stor idrettsutøver og venn av meg hadde gått bort.
Han ville ganske sikkert blitt verdens beste: Dener.
Her kommer Dener i full fart. Dribler forbi forsvareren, forbi keeperen.
Spillere som Dener er sjelden kost. Han var fenomenal.
Han trosset tyngdekraften med måten han beveget seg på.
Klokka 05.15. Om 10 eller 15 minutter ville Dener vært hjemme.
Pappa ble kjørt fra São Paulo til Rio de Janeiro.
Og et kvarter før han kom hjem,
sovnet sjåføren, krasjet i et tre, og faren min døde.
Dessverre mistet vi nok en kollega i en bilulykke.
Vi fikk nyheten samme morgen.
Ingen tvil om at han ville spilt med oss.
Han ville absolutt vært på lista.
Han ville vært en av VM-stjernene, men skjebnen ville det annerledes.
Ayrton Senna hadde avsparket i den kampen.
Her er han, den store Ayrton Senna, Formel 1-føreren, for å ta æresavsparket.
Raske på, Ayrton. Vink til publikum.
Takk for at du støtter landslaget.
Tredobbel mester, slik som Brasil. Han skulle vinne sin fjerde. Vi også.
Det ville bli tøft, men vi skulle gjøre vårt beste.
Vi inngikk en pakt.
Akkurat nå tror jeg vi har bedre odds i fotball enn i Formel 1.
For å si det sånn: Hver søndag slapp vi alt vi hadde i hendene for å se ham kjøre.
Han var vår store helt. Han spredte glede til det brasilianske folk på søndager.
15 dager senere, 1. mai, døde han i en ulykke.
LANDESORG OVER SENNA
OVER EN MILLION TAR FARVEL MED SENNA
TIL VÅR HELT SENNA, TRE GANGER MESTER, FARVEL
Tapet av Ayrton Senna var et hardt slag. Brasil gikk gjennom en sørgeperiode.
Etter at Senna og Dener gikk bort,
prøvde vi alltid å gjøre vonde tider, store tap og stor smerte
om til styrke, for å holde fokus og aldri gi opp.
Etter tapet av Ayrton følte vi at vi representerte et land i omveltning.
Brasil gikk gjennom en vanskelig tid.
Og fotball med Seleção var det brasilianske folkets håp
om et lyspunkt i tilværelsen.
Så da vi ble kalt inn, hadde vi bare ett mål:
Å vinne pokalen for å få de der hjemme til å smile.
VERDEN SER MOT USA.
BRASIL FLYR MED ET SISTE HÅP
Du var ikke der da.
Jeg var førstemann inn på flyet med kameraet.
BRASIL JAGER DEN FJERDE TITTELEN
Jeg filmet alle, så jeg har opptak.
Jeg syntes det var herlig.
En barndomsdrøm som gikk i oppfyllelse.
Når man jobber som en gruppe,
er det avgjørende at alle er samkjørte og deler filosofi.
Hva vil vi?
Bli verdensmestere.
USA
Å komme til USA for å spille VM er annerledes.
For ballen er ikke like rund der.
Å dra til VM,
å få spille og ta del…
Ingenting kan måle seg.
Vi slapp ikke inn aviser eller ukeblader.
Vi lot oss ikke trekke inn i noe.
Vi trente, dro tilbake til hotellet,
og spiste middag og lunsj.
Og vi trente igjen dagen etter. Alle var fokuserte.
Vi visste at vi måtte tilpasse oss, og lurte på hvordan folk ville reagere.
Brasil er nummer én!
Her til lands kunne du gå på gata uten at alle visste hvem du var.
Man kunne spørre noen: "World Cup går nå. Vet du hva det er?"
-Fotballfan? -Nei.
Skal du se kampene?
Nei.
Jeg bryr meg ikke.
Skal du se noen kamper i VM?
Nei, jeg må jobbe.
FIFA vil alltid utvikle spillet og gjøre det større, og i USA så FIFA et marked.
USA ønsker dere hjertelig velkommen
til VM i USA 1994!
Trommespillende, sambadansende supportere fra Brasil har inntatt Los Gatos.
Hva har du lært av dem?
"Opp, ned, trekk og gå." Eller noe.
Unnskyld?
Opp, ned, trekk og gå!
Hva betyr det?
BRASIL ER I DØDSGRUPPA
Kamerun, Russland og Sverige i gruppespillet.
I første kamp mot Russland var vi veldig nervøse.
Det var mitt første VM. Cafu, Leonardo og Márcio Santos' også, tror jeg.
Vi hadde en sterk kjerne fra 1990-laget.
Det er starten på VM, vi møter Russland.
Den første kampen er alltid nervepirrende, uansett lag.
Vi visste at den første kampen var viktig, for seier betyr antagelig kvalifikasjon.
Og nervøsiteten før åpningskampen, den er hard.
BRASIL MOT RUSSLAND GRUPPESPILL
Jeg husker første skritt ut på banen. Jeg var først ut.
Da jeg satte høyre fot på banen, var det…
Jeg blunket, og alt passerte revy.
Alt gruppa hadde vært igjennom for å komme til VM.
Hele stadion i gult, kledd i Brasils farger.
Han slår tunnel på russeren.
Han beholder ballen.
Det var en hard kamp mot Russland. Røff.
Midtstopperen Ricardo Rocha kan ikke spille mer.
Jeg ble skadet.
Det var visst en muskelskade. VM var over for meg.
UTE - 3 RICARDO ROCHA - BRA
Heller enn å bli beste spiller, ville jeg score mål.
Brasil har en sjanse! Mål!
Det var et sterkt lag. Vi markerte og angrep, skapte mange sjanser.
Straffe!
Raí tar den og scorer!
Veldig god start, og det er viktig i et verdensmesterskap.
Brasil!
Man er nesten garantert videre med tre poeng i startgropa.
Vi trenger én seier til for å gå videre.
-Hva med Ricardo Rocha? -For tidlig. Legen har ikke undersøkt ham.
Jeg tenkte: "Her kan jeg ikke bli værende."
"Nei," sa Parreira og Zagallo. "Vi pratet med spillerne, og du blir."
Der og da ble Ricardo bindeleddet mellom spillerne, ledelsen og trenerne.
Jeg fikk ikke spilt VM, men måtte hjelpe gutta som best jeg kunne.
Se på videoene med Jorginho.
Jeg sa: "Si fra når jeg skal svinge." Han sa: "Her!"
Han lærte å kjøre.
Han forteller om en gang han kjørte opp en bratt bakke.
Men siden han ikke kunne kjøre, stoppet han,
satte opp varseltrekanten og sa: "Vi har et problem."
-Filmet du det? -Ja.
Når jeg sier "og der flyr den", sier dere: "strike!"
KAMERUN
Brasil satte standarden for fotball verden over.
De spillerne…
SPISS - KAMERUN
Vi kjente dem fra TV. Utrolig å spille mot dem!
24. juni.
Igjen er Stanford Stadium fylt med tusenvis av brasilianere.
Brasils andre kamp er etterlengtet.
Tøft å spille mot et afrikansk lag som Kamerun.
BRASIL VS KAMERUN GRUPPESPILL
Gjennombruddspasning til Romário. Han trår til…
De visste at de kunne stole på meg. "Gi den kødden ballen, så scorer han."
Kom igjen! Mål!
Fin pasning. Jorginho med innlegget.
Márcio Santos avslutter. Mål!
Jeg scoret målet, og ble en av få forsvarere med scoring i VM.
Vi er ikke så mange.
Romário prøvde.
Prøvde å sentre, men klarte det ikke. Så ballen kom til meg.
Jeg hadde ikke en god vinkel, men satte den i hjørnet.
Her kommer Bebeto, han skyter! Mål!
Jeg var så glad da kampen var over.
BRASIL 3 - 0 KAMERUN
Brasil!
Har du merket at Dunga er en annen spiller enn han var under VM i Italia?
Brasils første mål i går, som banet vei for seier,
var en assist fra Dunga til Romário.
Fotball er en utopi.
I en gruppe har man alltid mer til felles med noen.
Men man kommer jo overens med alle. Man respekterer dem, som del av et lag.
Ulike folk som tenker ulikt, men har et felles mål.
Romário verken drakk eller røykte.
Romários laster var kvinner og dans. Han elsket å danse.
Få se litt samba.
Jeg var en livsnyter. Det er jeg ennå.
Kvinner har alltid vært min styrke.
Eller min svakhet.
Baixinho snek seg ut, men kom tilbake i tide.
Ingen problemer med søvn eller fokus.
Stopp.
La oss spille Salgueiro.
Siden vi hadde vunnet våre to første, var både vi og Sverige videre.
Vi skulle spille om førsteplassen.
SVERIGE
Da vi gikk inn i VM i 1994,
visste vi at vi hadde et sterkt lag. Vi hadde utrettet mye.
Tre-null til Brasil!
BRASIL MOT SVERIGE GRUPPESPILL
Vi ville vinne kampen.
Farlig. Et plassert skudd. Mål!
Men de fikk et forsprang.
I andre omgang kom Mazinho inn
for å beskytte forsvaret, og jeg kunne gå litt frem.
Det var planen. Jeg trillet den til ham, han var lynrask.
Her kommer Romário. Han skyter!
Mål!
Tøff kamp.
Til slutt stusset jeg den inn med tåa, så det ble uavgjort.
1-1 mellom Brasil og Sverige.
Brasil vant gruppen.
Da byttet Parreira til en mer konservativ formasjon.
Han tok ut Raí.
Jeg ble benket, men innså med en gang at jeg måtte sette laget først.
Da Raí, kapteinen vår, gikk ut av startoppstillingen, nølte vi ikke.
Det var opplagt. "Dungas tur!"
Kapteinsbindet endret meg ikke. Jeg hadde alltid vært sånn.
Måten jeg var på ute på banen,
strengheten og lederstilen, hadde ingenting med kapteinsrollen å gjøre.
Kunngjøringen fra trener Parreira kom på søndag.
Men fansen er ikke fornøyd.
Vi er jo 220 millioner trenere.
Alle har sin mening, sitt favorittlag, sin favorittstjerne, en som skiller seg ut.
Laget spilte horribelt.
Jeg heiet og malte ansiktet mitt, men dere var ræva.
Jeg vet hvordan det er for fans å følge laget og heie på det.
De gjør de sprøeste ting. Det er pur lidenskap.
Jeg elsker fotball.
Vi kjøpte bare billetter til den første delen.
Det kunne være vi ikke kom videre.
Vi ville ikke se andre kamper i USA i en måned.
Brasil skulle spille mot USA 4. juli i åttendedelsfinalen.
Det var dårlig nytt, for USA ble stadig bedre i fotball.
For USA ville det vært en stor glede.
De ville bli blant verdens 16 beste,
og få alle amerikaneres oppmerksomhet på uavhengighetsdagen.
En fotograf på sidelinjen hørte Tab Ramos si før kampen
at brasilianerne ville dra hjem som etter Maracanã i 1950.
Strike!
Kom igjen, folkens! La oss spille samba.
Strike!
Jeg er ferdig med reklamen min.
Sponset av…
Ting skjer, verden går sin gang. Muligheter oppstår.
Branco er skadet i dag, han kan ikke spille. I morgen kan det være meg.
De karene har alltid hatt patriotisme i blodet.
80 prosent av fansen på stadion var amerikanere.
USA!
Alt sammenfalt.
Uavhengighetsdagen og hjemmekamp mot det beste laget i VM.
Det kunne gå bra.
Kampen mellom Brasil og USA begynner.
Laget deres var bra.
De var taktisk perfekte og samspilte, og hadde gode spillere.
Alt det spilte inn.
Fin pasning fra Ramos til Dooley. Farlig her!
Tøff kamp med mye frem og tilbake.
Brasil hadde ballen mest.
Med Bebeto og Romário foran skulle score og vinne kampen.
Vi var jo hissige på grøten.
Det var en god kamp.
Tab Ramos og Leonardo kjemper om ballen… Foul av Leonardo.
Det ble litt knuffing der.
Rødt kort. Leonardo blir utvist.
Og så ble han utvist. Det var i første omgang.
Stadion holdt pusten.
Den brasilianske fansen ville se hva som sto på. De trodde ikke sine egne øyne.
En spiller ble utvist.
Når en spiller blir utvist, er det bare: "Hva nå?"
Brasil mister kontrollen.
Nå blir det veldig vanskelig.
Det er skuffende å se Leonardo oppføre seg sånn.
Det var forferdelig, for vi skjønte at vi kunne ryke ut.
Den treffer stolpen!
Slutt på første omgang.
Nok av Parreiras fotball, for det der er ikke brasiliansk fotball.
Hadde Brasil røket ut etter utvisningen, kunne han aldri vist seg hjemme.
Etter første omgang gikk jeg inn i garderoben.
"Hvor er Leonardo?"
Han satt i dusjen.
Jeg så på ham og sa: "Hei!"
"Opp med deg!"
Han hulkegråt. Jeg sa: "La meg si deg noe."
"Jeg skal score. Slapp helt av, vi skal vinne."
Vi visste at vi måtte løpe dobbelt så mye.
Andre omgang begynner.
Ballen nektet å gå inn. Gradvis gikk det opp for meg at jeg ikke kom til å score.
Der er Romário, han skyter og…
Med bare ti mann øker presset.
Jeg spilte høyre, venstre, gjennom midten.
Jeg sloss, angrep og forsvarte.
Kampen ble dramatisk.
Der er Romário, han er vårt håp.
Romário kom fra midtbanen.
Jeg åpnet opp slik at han kunne spille til meg.
Kom igjen, Romário!
Jeg holdt øye med ham og siste forsvarer, så jeg ikke havnet i offside.
Tro på deg selv, Romário.
"Kom igjen!" Jeg ventet og ventet.
De kom, og jeg tenkte: "Jeg kommer til å være offside."
Jeg så an deres siste spiller, og så Romário. Alt på brøkdelen av et sekund.
Siden jeg ikke kunne score, måtte jeg sentre til noen som kunne.
Romário sentrer til Bebeto…
Da han trillet den til meg, snudde jeg meg.
Jeg så på den digre keeperen.
"Nå eller aldri."
Og Bebeto skyter!
Heia! Mål!
Brasil scorer! Mål!
Med kirurgisk presisjon, som alltid.
Ingen andre kunne ha scoret et sånt mål.
Jeg satte den rett i hjørnet der vannflaskene gjerne står.
Og det var det.
Mål!
Jeg scoret og sa: "Jeg elsker deg."
Vi elsket hverandre. Det er ulike måter å elske på.
Dette kom fra hjertet, og det vet han.
Det kom fra hjertet. Vi har mye kjærlighet for hverandre, for alle sammen.
For en glede å se Brasil spille slik.
Stadion eksploderer i jubel.
Heia Brasil!
Det målet var avgjørende.
Jeg sa til Jorginho: "Ingen kan ta denne tittelen fra oss."
Da jeg kom inn i garderoben, ga Leonardo meg en klem.
Alle sammen gråt.
Dommeren blåser i fløyta, kampen mot USA er over.
Brasil går videre til kvartfinalen.
Kom igjen, Brasil. Til kvartfinalen.
BRASIL 1 - 0 USA
FIFA utestengte backen Leonardo i fire kamper
og bøtela ham 10 000 sveitserfranc, nesten 7 000 reais.
Jeg skulle forbi ham. Han sperret med beina,
og da dro jeg i skjorta hans.
Og da ga han meg en albue.
Jeg er en lavere spiller, og i tillegg sto jeg bøyd,
så albuen traff meg midt i tinningen, og jeg fikk kraniebrudd.
Først husker jeg at jeg lå på bakken,
og liksom drønnet fra et tog som kjørte forbi.
Inne i hodet mitt, altså.
Så har vi selve skaden. Jeg hadde hodepine i årevis etterpå.
Leonardo er en dønn lojal fyr.
Han ville aldri ha gjort noe sånt.
Man kjenner spillerne.
Noen spillere er jo mannevonde, men Leonardo er ikke sånn.
Jeg tar det med fatning, for det ikke var med vilje.
Jeg hadde ikke til hensikt å skade eller angripe noen.
Den brasilianske pressen og folket vil alltid ha mer.
Å vinne er ikke nok.
Til slutt vant vi.
Men å spille sånn mot USA,
feigt og uten å ta sjanser, det er tungt å svelge.
Seieren var ikke så krevende, men det var tungt likevel.
Mattheus ble født 7. juli 1994.
Vi spilte mot Nederland 9. juli.
Jeg kunne ikke være der, så svigerinnen min var på fødestua,
og jeg satt nesten en time på telefonen for å få høre sønnen min gråte.
Han slappet nok først av…
Mattheus hadde navlestrengen rundt halsen,
så han var lilla da han ble født, og det tok tid før han gråt.
Da jeg endelig hørte ham gråte, var det en stor glede.
Så skrudde de på TV-en,
og kona mi dukket opp med sønnen min.
Wow, mann. For en følelse.
Hun kan høre deg. Snakk med henne.
Jeg er glad, jeg er så glad, og…
Forhåpentligvis får jeg scoret mot Nederland for Mattheus.
Så du hvor stor han er?
Han er flott, han er vakker.
-Han ligner på far, ikke sant? -Ja.
Men han ligner på mor også?
Du vil at alle barna dine skal ligne på deg, du.
"Å være her og se sønnen min…"
"Jeg skulle ønske jeg kunne vært der, men det blir verdt det," sa jeg.
"Det blir verdt det."
Nadal, Ferrer, Luis Enrique.
Jeg hadde en alvorlig isjiasbetennelse.
Jeg startet ikke. Leonardo startet.
Han brukte hele VM på å komme seg.
Leonardo spilte fordi Branco var skadet.
Så jeg sa: "Han kan ikke løpe på banen, men han kan løpe i bassenget."
"Vi kan til og med jobbe med formen hans i bassenget."
De viste meg tillit.
Jeg trente i bassenget med vest og elastisk tau
fordi isjiasen verket så mye bare jeg var nedi bakken.
Jeg fikk mye kritikk for å ta med Branco.
Branco er i elendig forfatning. Alle vet det.
Han har ikke spilt på 50 dager, og varmen er fortsatt ulidelig.
Men da vi trengte noen, nølte jeg ikke med å hente ham inn.
Og han leverte.
Snart møter vi Nederland i en vinn-eller-forsvinn-kamp.
Branco er tilbake på laget, til nasjonens store skuffelse.
Bedre sent enn aldri.
Det er viktig å gjengjelde støtten ved å spille bra og kanskje snike inn et mål.
Det var et kappløp mot tiden.
NEDERLAND
Vi spilte ikke så bra i gruppespillet, men ble stadig mer sammensveiset.
Også i måten vi ville spille fotball på. Sammen vokste vi.
Bare vi spilte vårt vanlige spill, kunne vi slå dem.
"Vi får se. Vi skal gi alt, og forhåpentlig vil vi overraske alle."
Brasil bør passe seg,
for i motsetning til oss, blir Nederland bare bedre.
De ser ut til å ha en taktisk slagplan, og dessuten god lagkjemi.
Nederland er en fotballstormakt, og hadde gode spillere i VM.
Vi hadde store talenter, og vi var klare.
Vi skulle spille knallbra og gå til semifinalen.
De slo oss i '74, men denne er vår. Vi vinner vår fjerde.
BRASIL MOT NEDERLAND KVARTFINALE
Vi hadde sett alle Nederlands kamper. I 2. omgang ble de sirupstrege i varmen.
Men det regnet dagen før kampen.
Temperaturen falt 20 grader, og det jevnet ut kampen.
En journalist kom til oss og ga oss en lapp:
"Be Parreira om å ikke sette inn Branco."
Lagets svar var: "Vi går god for Branco."
Brasil og Nederland er i gang.
Nederland og Argentina er lag som angriper.
De er på nivå med Brasil.
Så den kampen var intens.
Jeg tuppet ballen nedover, Bebeto tok den med to touch, og Romário stusset den inn.
Aldair til Bebeto. Bebeto til Romário, Romário får ballen, mål!
Rent teknisk var det Brasils beste kamp.
Brasil knuste Nederland.
Bebeto presser på, fortsetter.
Han fortsetter.
Det var nå eller aldri.
Jeg ville gardere,
så jeg driblet forsvareren, keeperen og løftet den over linja
for å være sikker på å score.
For et vakkert spill!
Mål!
Så ble det feiring. Mattheus' fødsel er den eneste jeg gikk glipp av.
Jeg tenkte: "Jeg later som jeg vugger ham i armene."
For en søt feiring fra Bebeto.
Så kom Romário og Mazinho.
Jeg bare så på dem.
Og alle tre gjorde det samme.
Din nære venn, en du elsker, en som elsker deg,
scorer et mål og gjør den bevegelsen for babyen sin.
Da kan man ikke la være.
Det var liksom dåpen hans.
Å være pappa er fantastisk.
Vi forsto. "Hør her, folkens."
"Vi må gjøre noe annerledes."
Så begynte vi å spille fotball, og…
Farlig her! Nederland scorer.
Jøye meg, for et øyeblikk.
Etter 2-1-målet fikk laget tilbake selvtilliten.
Aron Winter med heading. Og det er mål!
Du vet den følelsen når det ene laget er fremadstormende,
mens det andre er på hell?
Det gir deg muligheten og troen på at du kan vinne kampen.
Raí kommer inn for Mazinho. Kom igjen, Brasil!
Raí åpnet med en sklitakling.
Raí med sklitakling.
Han spilte hardt. Vi bare: "Slapp av!"
"Du får rødt kort!"
Det var nok et tegn på at gruppa var sammensveiset.
For Raí kunne ha blitt sur.
Han var lagkapteinen.
Ikke Dunga.
Å være kaptein føltes ikke som noe press.
Presset bleknet mot å aldri mer kunne vise seg i Brasil.
Vi ville blitt kverka, særlig etter 1990.
Så der og da fokuserte vi blindt på å løse problemet.
Vi måtte vinne.
Så nå var det liv og død.
Jeg la høyrebeinet inntil hans, så la jeg meg ned og fikk frispark.
Han sparket meg mens jeg lå nede, og det ble krangling.
Så satte han opp en mur på fem mann.
Branco tar frisparket.
Jeg tenkte: "Jeg går for hans hjørne."
For sikten hans var delvis sperret.
Jeg tenkte: "Nå eller aldri." Dette var mitt store øyeblikk.
Da jeg tok frisparket, skrudde jeg ballen så den gikk rundt muren.
Han skyter!
Mål!
Så feiret jeg med å peke på støtteapparatet.
Alle sammen. Legen, fysioterapeutene, Moraci, hele rukla.
Da de satte inn 3-2, var vi knekt.
Det er slutt.
Takket være Branco og det siste målet går Brasil videre til semifinalen.
AYRTON SENNA: CUPEN ER DIN
Etter denne nydelige seieren mot Nederland kan vi endelig med sikkerhet si
at vi er et av verdens fire beste lag.
-Hva skjer, bro? -Hvordan går det?
Kompis! Nå er vi klare.
Vi klarte det. Vi har gjort opp for oss.
Romário sier at han scoret det målet.
Gjør han?
Ja.
Jeg bare: "Å, faen." Den jævla ballen kom rett mot meg.
Hvis jeg sier det, blir han forbanna på meg.
Zagallo vil si noe.
Etter denne fantastiske seieren vet jeg at vi vinner den fjerde tittelen.
Bra jobba, herr toppscorer.
Sånn er fotball. Opptur en dag, nedtur den neste.
Rettferdighet fra oven, som de sier.
Branco, hva vil du døpe din karrieres viktigste mål?
Kanskje det blir "hold kjeft"-målet.
For nå ble det jaggu stille.
Når du vinner, blir fansen begeistret.
Brasil spilte bra for første gang i dette VM. Det var fint.
Jeg likte gårsdagens kamp. Den var topp.
En usannsynlig helt - Branco fikk fansen til å bite i seg ordene.
Branco herjer.
Gradvis fikk vi mange journalister til å endre holdning.
For alle var jo imot oss, tro meg.
-Så Parreira leverer? -Det begynner å ligne noe.
Alle er enige om at treneren spilte en stor rolle i seieren over Nederland.
Carlos Alberto Parreira gikk fra taper til helt over natten.
Den gang tenkte mange, meg inkludert, da Branco scoret Brasils tredje mål:
"Herregud, det skjer faktisk!"
Vi er i semifinalen, ett skritt unna vår fjerde tittel.
Kom igjen, Brasil. Barna regner med dere.
Alle var glade. Det laget hadde noe eget.
De var brødre som fotballen, livet, skjenket meg.
Parreira gjorde det klart for oss at det ikke ville holde med én for å vinne.
Én spiller kan vinne en kamp, men man trenger et lag for å vinne VM.
Og da må man være venner.
HEIA BRASIL!
Når var Brasil sist i en VM-semifinale?
Aner ikke. Virkelig ikke.
Jeg vet ikke.
Jeg har ikke tallene i hodet, men vi kommer til finalen, om Gud vil.
På det tidspunktet hadde ingen av spillerne spilt i en VM-semifinale.
Så det var en stor greie.
-Drømmer du om tittelen? -Nei. Vi er ikke i finalen ennå.
Kun finalister kan drømme om tittelen.
Og vi ville bli verdensmestere. Bli verdensmestere igjen.
Vinnerne av Sverige/Saudi-Arabia og Romania/Argentina møtes i kvarten,
og vinneren møter Brasil i semi.
Vi håpet å stå løpet ut,
men møtte dessverre Brasil to ganger.
Parreira og forsvarerne studerte motstanderne, men internett fantes knapt.
De gransket bilder og rapporter.
Han viste oss at Sverige spilte i to rekker på fire.
Det var vanskelig å bryte gjennom.
Vi måtte jobbe jevnt og trutt
med Mazinho og Zinho for å bryte gjennom rekkene.
Romário og Bebeto måtte utvide sitt…
De måtte finne hverandre, og legge press.
Kom vi oss ned til dødlinjen og fikk slått inn, ville vi score til slutt.
Husk at vi kom oss gjennom den tunge tiden fordi vi sto sammen.
Det er viktig. Nå tar vi denne, for svingende!
Alle de brasilianske fansene står med oss, hånd i hånd.
Visst faen skal vi vinne!
Strike!
Se hva de har gjort på asfalten.
Det er tegninger og malerier,
en vei til seier brolagt med fansens lidenskap og glede.
Vi trenger dette.
Landet trenger denne dytten, og jeg er sikker på vi klarer det.
Brasil mot Sverige. Brasil holder hender.
Kampen starter på Rose Bowl.
Fint å spille mot Sverige, for de spiller god fotball.
Og de lar oss spille.
Fra første stund følte jeg at vi var under angrep.
Romário får ballen. Styrer den.
Mazinho ser sitt snitt! Mazinho bommer.
Målet kom ikke. Men på tampen slo Jorginho inn, og Romário, midt i forsvaret…
Det var et livsendrende innlegg.
Jeg hadde veldig godt overblikk.
Raí, fersk innbytter, løp til nærmeste stolpe for å trekke med seg forsvarerne.
Jorginho med innlegget. Han hopper. Og det er mål! Romário!
Jeg fant Baixinho, og han briljerte.
Han headet den ned, og Ravelli var sjanseløs.
Jeg holder avstand til spillere som er høyere enn meg.
Så det var lett for meg å hoppe og score det målet.
Brasil scorer!
Det var pur glede, for vi var i VM-finalen.
Det er over.
Etter 24 år går Brasil videre til finalen.
Det beste laget skapte flere sjanser, så det var velfortjent.
Ja, flott.
RONALDÃO
Gleden er overveldende.
Ingen forlater stadion. Sjekk den feiringen!
Fantastisk, Brasil.
Kom igjen, vi klarer det. Bare én kamp igjen.
Brasil er i finalen mot Italia, som et ekko fra 1970.
Der ja!
Det er faen meg den 13. i dag!
Hør her:
Jorginho, vår nummer to, kom til dødlinjen
med innlegg til vår nummer 11, Romário.
Elleve pluss to er tretten!
ITALIA
Ja, vi trodde vi kunne bli verdensmestere, men vi visste at vi skulle møte Brasil,
historisk sett et vanskelig lag å slå.
Det verdensmesterskapet var enestående, fylt med oppturer og nedturer.
ITALIAS REISE I VM 1994
Når forventningene er høye, blir spenningen skyhøy.
I første kamp spilte vi ikke bra av mange grunner.
For et knallskudd. Mål!
I neste kamp spilte vi 10 mot 11, og vi måtte vinne.
Jeg var tidenes første keeper som ble utvist.
Han legger inn! Dino Baggio scorer!
Med 10 mot 11 presterte Italia et mirakel.
Vi klarte ikke å vinne mot Mexico.
Heldigvis gikk vi videre som beste tredjeplass.
Her er en sjanse, og mål!
ITALIA 0 - 1 NIGERIA ÅTTENDELSFINALE
Tankene gikk til hvor jeg skulle tilbringe ferien, for vi var omtrent ute.
Akkurat…
Det sies at Roberto Baggio fikk oss ut av flyet, og det var akkurat det som skjedde.
Roberto Baggio utligner.
ÅTTENDEDELSFINALE
Baggio leverer.
ITALIA 2 - 1 NIGERIA ÅTTENDEDELSFINALE
Spanias spillestil har alltid gitt oss mye å bryne oss på, historisk sett.
Men vår italienske kampånd
hjelper oss alltid med å overvinne hindringer.
Det italienske lynnet. Det gjelder ikke bare fotball.
Italia har det med å ta seg opp utover. Få kan stoppe en fremadstormende hest.
Vi var overlykkelige, etter all motgangen den siste måneden.
Vi fikk muligheten til å spille en så avgjørende og enestående kamp
som VM-finalen!
Så fikk Baggio en liten skade,
og det var uvisst om han kunne spille finalen.
Uten Baggio mister Italia styrke, som Brasil uten Romário.
To avgjørende aktører i finalen.
DUNGA SIER: "MIN HEVN ER Å NÅ FINALEN."
Finalen mellom Brasil og Italia er kjempenes oppgjør.
Begge land har mystikk, tradisjon, kjente spillere og ihuga fans.
I USA begynte kampene klokka fire eller fem.
Brasilianerne var ute i gatene. Gatene var malt, flagg overalt.
Med den følelsesmessige belastningen Ayrton Sennas død utgjorde,
og med krisetider i Brasil, var landslaget det som ga folket glede.
Selv om Brasil taper, skal vi ha fest for barna.
Barn, hva tror dere? Vinner vi?
-Ja! -Vi blir verdensmestere for fjerde gang!
Brasil!
Vi har ventet så lenge på denne dagen. Vi har ventet i 24 år.
Kjør på, Brasil, for spenningen er ulidelig.
Folk har møtt frem for å heie på laget.
Over 25 000 mennesker på Paulista Avenue.
Stemningen på Brasils buss er ulik de andre finalistenes.
De viste den italienske bussen. Alle var alvorstyngede, drakta på, anspente.
Og bussen vår så ikke ut. Alle var svette før kampen.
Strike!
Slik forbereder vi oss til kampen.
Det er et adrenalinkick som får angsten til å lette.
Og i det opplever vi brorskap.
Det er magisk.
Det er en brasiliansk greie. Ikke prøv å forstå det.
Det var alltid Ricardo som løftet moralen vår.
Og vi stolte virkelig på ham.
Han tullet mye, men når det var tid for alvor, var han alvorlig.
Gruppen fikk bestemme.
Det ble ikke bestemt individuelt, men kollektivt.
-Sånn bør vi tenke. -Dæven!
La oss holde på brorskapet,
holde hender og med vinnerånden ut på banen, for vi er best!
Kvalitet alene gjør ikke susen. Man vinner med balanse, mental styrke,
seiershunger og lagånd.
Jeg husker noen av møtene våre.
"Vi er her for å vinne hele jævla VM! Vi skal bli mestre!"
"Alle må gjøre sitt. Ingen vinner alene."
"Solidaritet, ikke individualitet!"
Sånn var det i 1994, og sånn er det fortsatt.
Jeg hadde sommerfugler i magen, laget var litt…
…anspent og nervøst.
Jeg samlet laget.
"La oss først takke Gud for at vi er i finalen."
"Og la meg si noen ting, blant annet om familien."
"La oss takke våre familier og våre folk. De fortjener tittelen."
Jeg sa: "La oss være som de japanske pilotene som kjempet for sitt land."
"Hvis de så at de hadde drivstoff til 50 mil i tanken,
og visste at de ville dø straks det var tomt, hva gjorde de?"
"De stupte mot fienden og døde for fedrelandet."
"Vakkert, hva? Det er det vi skal i dag."
"Vi drar herfra døde, men som mestere." Jøye meg. Og alle begynte å gråte.
"Kom igjen, la oss bli mestere! Hva het de pilotene igjen?"
Jeg visste hva de het.
Leit at jeg kom på et annet navn.
Ikke gjør det.
Kawasaki, de karene fra Japan.
"Jeg er dødsdømt uansett."
Jeg ropte "Kawasaki!" Rommet ble stille. Så steppet Romário inn.
Kamikaze, mann!
Det heter kamikaze, mann!
"Du sa…"
"Kawasaki er en motorsykkel. Hva babler du om?"
Han ble forvirret, men lo det bort.
Alle bare… Stemningen var avslappet.
Han likte å fortelle vitser. Men når han måtte være seriøs, bare:
"Dere er best! Denne kampen har dere i lomma!"
I 24 år har de kritisert oss. I dag skal vi vinne.
La oss beholde roen og fokusere.
-Kom igjen. -Ikke glem dette.
Kom igjen. Behold roen og fokuser.
-Kom igjen. -Kom igjen.
Slik gikk vi inn i kampen.
Jeg tror det var her det berømte øyeblikket fant sted.
Jeg står først i køen, og Baggio ser på meg bakfra…
Et tegn på respekt.
Jeg ville gjort det samme hvis jeg var ham.
Jeg husker veldig godt at stedet var stappfullt av folk.
Det var stinn brakke. Helt vilt.
Brasil!
Det var vår måte å gi hverandre positiv energi på.
Vi fortsatte håndholdingsritualet.
I alle kampene kom vi ut hånd i hånd.
Det var 50 grader ute. Glohett.
Men vår holdning var: "Vi holder sammen til siste slutt."
Brasil er jevnere, og kampen sparkes i gang på Rose Bowl.
Den store finalen mellom Brasil og Italia begynner.
To historiske lag.
Dunga med innlegg. Romário med heading!
Den minste feil får fatale følger.
Man taper ikke en kamp, man taper VM.
Mauro Silva mistet den. Lynrask! Se opp! Taffarel redder.
Hvis Italia scoret, kunne vi utligne, men vi måtte jobbe knallhardt.
Jeg tror spillerne våre var slitne
fordi veien dit hadde vært så utmattende.
Et velorganisert og godt posisjonert Brasil styrer kampen.
Bebeto skyter!
Vi hadde bunnsolid midtbane.
Veldig teknisk gode.
Slike øyeblikk opplever en fotballspiller bare én gang i livet.
Laget var veldig slitne i finalen.
Tempoet vårt var mye lavere enn i tidligere kamper.
Pause. Brasil null, Italia null.
Det var få målsjanser.
Dommeren signalerer avspark.
Kom igjen, Brasil!
Pagliuca hadde slitt mye med skudd mot høyre i forrige sesong.
Han hadde sluppet inn flere billige mål.
Han holdt på å gjøre tidenes brøler.
Mauro Silva skyter. Pagliuca mister den!
Den traff stolpen!
Det reddet fotballryktet mitt,
for hvis vi hadde tapt 0-1 på grunn av det målet…
Karrieren kunne overlevd, men den ville fått en skamplett.
Folk husker at jeg kysset stolpen, men ingen husker tabben.
Vi visste at det ville bli en jevn kamp mot et så erfarent og dyktig lag.
Italia rykker fremover.
Baggio bommer stygt.
Ekstraomganger, 90 minutter, 36 grader celsius.
Dommeren vil unngå trøbbel.
0-0 mot Italia,
et lag som var blitt avskrevet, men som rykket stadig videre…
Baggio ble skadet,
men de sto på, med Baggio som trosset smertene.
Men det var en finale,
og VM-finaler er ikke dagligdags.
Temperaturen stiger her på Rose Bowl.
Første omgang endte 0-0, andre omgang endte 0-0.
I ekstraomgangene bommet Brasil på mål.
Innlegg fra Brasil. Det er fortsatt mulig. Rett forbi stolpen!
Romário skyter. Pagliuca redder og slår den unna.
Romário brente en sjanse det var umulig å brenne.
Innlegg til umarkert Romário. Nå gjelder det. Langt utenfor!
Jeg bommet på et av VM-historiens enkleste mål. Men det var vår tredje bom.
Da jeg kom inn på banen, så jeg på stillingen.
Jeg hadde bare det siste kvarteret på meg til å score et mål.
På et tidspunkt driblet jeg meg nedover, og da jeg plutselig sto alene mot mål…
Viola presser nedover mot venstre.
Jeg tenkte på Romário.
Siste sjanse. Romário skyter…
Til dags dato spør folk meg: "Hvorfor tok du ikke skuddet selv?"
Nei, han gjorde det han måtte. Han måtte sentre til meg.
Jeg var toppscoreren. Det var opp til meg å avgjøre.
Men dessverre kunne jeg ikke score.
Ingen mål i ekstraomgangene, så det ble straffekonk.
Sluttsignal.
Det er første gang VM avgjøres på straffer.
Første gang i historien.
Og varmen la stein til byrden. Det var temmelig anspent.
Jeg følte meg kvalm.
På grunn av all spenningen.
Vi kunne ikke stå vanlig de siste minuttene.
Vi måtte stå på hælene, for det brant under fotsålene.
Jeg husker at da ekstraomgangene var over,
kom Parreira ut på banen for å snakke.
"Márcio, tar du den første?" Jeg sa: "Ja."
Parreira gikk mot meg, og jeg bare: "Gud, han velger meg."
Det er et stort ansvar.
En av spillerne som skulle ta en straffe, sa: "Parreira, jeg kan ikke."
Jeg husker ikke hvem.
"Jeg kan ikke, for etter 120 minutter med kamp er beina tunge som bly."
Det gjelder å velge noen det er tæl i.
Romário hadde ikke trent på straffer, men sa: "Jeg vil ta en."
De bare: "Ok."
Jeg hadde bare tatt to, tre, maks fire straffer.
"Skal du ta en, Bebeto?"
Han spurte alle.
Han kom bort til meg.
"Jeg tar en, og jeg vil være først." Det sa jeg til ham.
Han sa: "Nei, du tar den siste."
Det er opp til deg nå, Taffarel. Brasil er med deg.
Presset er på skytterne, ikke keeperne.
Keeperne har mye mer å vinne.
De som tar straffene, tenker annerledes enn de som skal redde dem.
Selv om du ikke skal skyte, stopper hjertet. Du klarer ikke å heie, ingenting.
Baresi skyter langt utenfor!
Kom igjen, Brasil!
Se for deg folk der hjemme.
Tenk hvor stressa de ble.
Spenningen var til å ta og føle på.
Men for keeperen er det annerledes.
Márcio Santos gjør seg klar.
Italia startet med Baresi.
Baresi bomma. De har ikke funnet ballen hans ennå.
Den fløy ut av stadion.
Alle holder hender.
Spillerne legger armene om hverandre. Hele Brasil er forent.
Márcio Santos skal ta den.
Pagliuca redder.
Fortvilelsen var bunnløs.
I det minste bomma jeg ikke på målet.
Jeg siktet mot høyre.
Jeg synes jeg gjorde en god redning,
men først og fremst hjalp jeg laget nærmere seier.
Márcio Santos, vår beste straffeskytter på trening,
tar den første og bommer.
Stemningen ble desto mer spent.
Jeg bomma på straffen. Tilbake til start.
Nå kunne alt skje. Man må stålsette seg.
Verken seier eller tap kan tas for gitt før etter fem straffer.
Alt kan skje.
Jeg var 22, og det var min første straffe som proffspiller.
Albertini plasserer den.
Jeg var ikke rolig.
Ro er noe eksternt.
Ingen tilløp.
Italia scorer.
Da jeg scoret på straffen, ble jeg ganske glad.
For en lettelse.
Taffarel redder neste!
Kom igjen!
Romário sa: "Jeg er ganske fryktløs, men i det øyeblikket var jeg redd."
Romário mot Pagliuca. Baixinho!
Det var tøft. Det var hardt.
Ansvaret hvilte på mine skuldre.
Brasil hadde ikke vunnet på 24 år.
Pagliuca gjør seg klar.
Man må fokusere.
Skyve alt annet til side.
Man må late som man er alene, og stenge ute all lyd.
Sånn var det for meg.
Høyrefoten! Mål!
Kom igjen, Brasil!
Da ballen traff stolpen, fikk han gåsehud.
Takk og lov for at ballen gikk inn.
Jeg senket skuldrene og følte meg lettet, men det var ikke over ennå.
Jeg hørte at den traff stolpen og trodde den hadde gått ut,
men den gikk inn.
Jeg tok ballen og gikk mot målet.
Jeg så på målet og tenkte:
"Høyre, venstre, høyre, venstre?"
Jeg bestemte meg idet jeg kom frem.
Evani tar et skritt tilbake.
Da jeg gjorde meg klar til å skyte,
tenkte jeg at det beste var å kline til.
Her kommer Evani. Han mæler den inn midt i målet!
Ballen gikk midt i,
keeperen hoppet til siden, så jeg scoret.
To mål for Italia, ett for Brasil.
Jeg var tredjemann.
Nå er det Brancos tur.
I 1994, i VM-finalen, etter 24 seiersløse år.
Og hele landet fulgte med.
Alle forventningene og alt ansvaret hvilte på meg.
På meg personlig.
Etter alt jeg hadde vært gjennom!
Livet ditt passerer i revy.
En film om livet ditt. Alt som ledet til det øyeblikket.
Familie, venner, hele landet. Alt sammen.
Branco gjør seg klar.
Han tar langt tilløp.
Han trodde jeg skulle skyte hardt.
Jeg tenkte: "For å ta den, må han bevege seg tidlig."
Så jeg ventet på at han skulle velge side, og plasserte. Spinnvill beslutning.
Men da jeg nærmet meg…
Jeg nærmet meg ballen,
men han vek ikke en tomme.
Men så, to, tre skritt unna, så
gjorde han sånn, og åpnet venstre flanke.
Der går Branco!
Brasil scorer!
Instinktet sa jeg måtte velge en side, så han overrumplet meg.
Hadde jeg bomma, måtte jeg flyttet til Karibia og aldri dratt hjem til Brasil.
Heia Massaro!
Jeg har kjent Taffarel fra start.
Han sa til meg etterpå
at på de to første straffene var han så ivrig etter å redde
at han beveget seg for tidlig, og derfor mislyktes.
Han sa til seg selv: "Jeg må fokusere. Jeg må vite når jeg skal bevege meg."
Massaro har ballen. Taffarel ser fokusert ut.
Fantastisk redning av Taffarel! Heia Brasil!
Dunga var nestemann.
Jeg tenkte: "Gud, det er kapteinens tur, og han er stiv som en stokk."
Kan du forestille deg tyngden på Dungas skuldre på vei opp mot straffemerket?
Hodet hans fikk nok virkelig kjørt seg.
Det tok en evighet.
Kom igjen, Dunga. Han går litt bakover.
Jeg ba om en sjanse til å omskrive min landslagshistorie, bli verdensmester,
bli historisk for landet, glede folket, og dessuten være avgjørende.
Han løper opp, skyter hardt. Mål!
Dette hadde jeg trent på. Så ingen vei utenom.
Jeg må treffe siden av nettet, der keeperen ikke når den.
Dunga skjøt midt i mål. Jeg trodde han skulle gå for hjørnet.
Jeg kjente ikke straffeskytterne så godt.
Det var ikke som i dag, der man kan studere alle.
Jeg kjente dem ikke, så alt handlet om intuisjon og flaks.
Dessverre hev jeg meg feil vei.
Vi utfylte hverandre, og hadde stor respekt for hverandre.
Alle ville vi gjøre vårt beste for lagets skyld.
Baggio gjør seg klar.
Hvis Taffarel redder, vinner Brasil sin fjerde tittel.
Baggio mot Taffarel.
Baggio var straffespesialist,
men det var et veldig intenst øyeblikk for alle.
Redd denne straffen, din jævel!
Og Roberto Baggio,
en fenomenal målscorer som nesten alltid skjøt lavt…
Det sier noe om presset man kjenner når man skal ta en straffe.
Brasil har tre. Italia har to.
Der går Baggio.
Et straffespark kan forandre livet ditt.
Han løper opp, skyter, og det er over!
Det er over! Brasil!
Brasil vinner sitt fjerde VM!
Vi klarte det!
Takk, Brasil! Verdensmestre for 4. gang!
"Vi er mestre!"
Det var et av mitt livs lykkeligste øyeblikk.
Verdensmester for fjerde gang!
En barndomsdrøm gikk i oppfyllelse.
Brasil er verdensmestre for fjerde gang!
Det var mitt livs lykkeligste øyeblikk.
Fotball er brasiliansk!
Det er offisielt!
Hvis en av oss scoret vinnermålet, ville han bli helten i vårt fjerde VM.
Da vi vant på at Baggio bomma,
viste det at den fjerde tittelen tilhørte hele laget
for all innsatsen, samholdet, kampviljen, og folket.
Vi kritiserte deg ofte, men du viste indre styrke.
Du er din posisjon verdig. Takk, Parreira.
Ingen trodde på laget, men vi klarte det.
Vi beholdt troen.
Mot, offervilje, kjærlighet til den gule drakta.
Og så, for å gjøre øyeblikket enda mer følelsesladd, kommer spillerne inn…
…med et banner for Ayrton Senna.
Brasil trengte den tittelen så sårt.
Det sto: "Ayrton Senna, vi kjørte med deg."
Ayrton Senna er for alltid en mester i brasilianernes hjerter.
Spillerne hyller ham.
"Senna, vi kjørte med deg."
"Den fjerde tittelen er vår."
Dette er overveldende.
Da vi vant, gikk vi opp dit.
Opp dit.
Vi hentet pokalen og feiret.
Dunga, kapteinen, snudde alt.
I '90 ble han regelrett slaktet.
"Dunga-æraen."
I '94 løfter han VM-trofeet.
Du blir ikke mester ved å løfte pokalen, men med trening, innsats, hele pakka.
Ja, Dunga! Løft den pokalen.
Vi er verdensmestre.
Verdensmestre for fjerde gang!
Jeg trodde aldri jeg skulle forlate Bagé, på grensen til Uruguay,
seks mil fra Uruguay, i Sør-Brasil.
Tenk at jeg skulle forlate den lille byen og erobre verden.
Ikke til å tro.
Romário gråter.
De sa han manglet disiplin, at han ikke tok det seriøst.
Se, han gjør dem til skamme.
En seier for foreldrene mine, og for de andres foreldre.
En seier for generasjonen som fikk kjørt seg i 1990.
Noe som ville vare evig.
Det er derfor jeg er her i dag og snakker med deg.
Jeg gikk ned den digre trappa mens jeg bar pokalen.
Jeg sa til alle: "Hold den, ta på den. Den er vår."
Det ble sett over hele verden. Jeg glemmer aldri det øyeblikket.
Dette er vårt VM, for vårt Seleção.
For en standhaftighet. For et øyeblikk.
For en glede, Brasil.
-Gratulerer, mestre! -I kveld skal vi feste.
En stor fest venter på oss.
-Det kan jeg love deg! -De sier så.
-Gratulerer, Mauro! Kompis! -Takk.
-Du herjet, Mauro! -Vi greide det. Vi har gjort opp for oss.
Hei, Leo. Gratulerer, min venn!
Du klarte det, gutt!
Ronaldinho! Bare 17 år, og allerede verdensmester!
Márcio, du var rå. Helt konge.
Verdensmestre for fjerde gang! Vi gjorde rent bord!
De prøvde å knekke oss, men Gud er nådig.
-Gratulerer, Mora. -Takk for alt, Jorginho.
-Jeg mener det. -Kult.
Bare to har vært verdensmestre fire ganger: Brasil og Zagallo!
-Ja! -Ja!
Takk!
Verdensmestre for fjerde gang!
VERDENSMESTRE I FOTBALL FOR FJERDE GANG
Sjekk den fjerde stjernen, folkens!
"Venner for livet."
Det er fortsatt mottoet vårt.
Vi er i Brasil, i brasiliansk luftrom.
Utenfor så vi to jagerfly.
To militærfly som eskorterte oss.
Og så…
Vi ble tatt imot som krigshelter.
Den første byen vi dro til etter VM var Recife, for å takke folket der.
For varmen de hadde vist oss.
Fordi alt startet der.
Piloten sa:
"Dere har en million mennesker som venter på dere der nede."
Da flyet begynte å gå ned, og vi så det,
først da jeg felte min første gledeståre.
Da vi kom tilbake til Brasil og så hvor vanvittig det var…
Det synet glemmer jeg aldri.
Ingen som var der, vil det.
Det var fantastisk, fenomenalt.
Jeg sto ved siden av presidenten og tolleren, og så kom en vakt bort.
Dysvett kom han løpende og sa:
"Folk bryter seg gjennom flyplassgjerdene. De bryter seg inn."
Vi så på byggene rundt oss, og alle der inne "vugget babyen".
For en enorm glede.
De som var tenåringer da vil si: "Det var første gang jeg så Brasil vinne VM."
Først av alt.
Så mye betydde det for barna, og for hele landets håp.
Da vi så den gleden, tenkte vi alle:
"Fire tøffe år. Vi trente, ofret mye, det var hardt, men det var verdt det."
"Vi sprer glede. Se, folk er glade!"
"Nå vil de bare feire. Det var det vi ønsket oss."
"De blåser i om du er rik eller fattig, hvilken religion eller hvilken klubb."
"Bare pur glede. Landet er forent."
Ingen kan vinne en så viktig seier uten et sterkt lag.
Det er kollektivt, et samfunn, en gruppe mennesker, et land.
Det var fint å gjenoppleve det.
Vi gikk ut i gata,
og jeg husker en gutt som satt oppe i et tre og strigråt.
Alle så på.
Det var en tøff tid.
Det øyeblikket var så…
Og folk forsto.
Brasil!
Det er jo uvurderlig.
Jeg blir rørt bare av å snakke om det, så sterkt var det.
Det var noe…
Alt strevet var verdt det.
Jeg blir rørt bare av å snakke om det.
Verdensmestre for fjerde gang!
Jeg feirer fortsatt inni meg.
Etter alt vi hadde vært igjennom måtte laget vårt bare bevare troen.
Og det skjedde. Vi trodde.
Vi må vekke håp. Ikke bare i fotball, men i hele landet.
Tekst: Nicolai Herzog