Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Колись давно,
ще до вашого народження,
навіть до мого народження,
народилося кіно.
Одним із його найбільших дарів нам,
можливо, найбільшим даром,
був сміх.
На початку становлення кіно були королі комедії:
Чаплін, Кітон, Ллойд.
І в усі часи
кіно піднімало нас,
коли світ нас пригнічував.
Фільм, телебачення — неважливо, який носій, —
сміх завжди був найкращими ліками.
Деякі таланти виходять за межі екрана
і потрапляють на сцену.
Вони створюють персонажів, які змушують нас зазирнути всередину себе.
Ти ж ніби маєш бути моєю найкращою подругою.
І є кілька таких,
які зробили все.
Добре бути королем.
Але сьогодні, крім відлуння сміху,
ми вшановуємо людину, повну великих сюрпризів.
Людину, яка зламала бар'єри і просувала культуру.
Пані та панове, Едді Мерфі.
ПРЕМІЯ AFI ЗА ЖИТТЄВІ ДОСЯГНЕННЯ: ЕДДІ МЕРФІ
Із театру «Долбі» в Голлівуді найвища нагорода за кар'єру в кіно,
премія AFI за життєві досягнення,
присвячена Едді Мерфі, з Кевіном Гартом,
Трейсі Морганом, Євою Лонґорією, Крісом Роком,
Девайн Джой Рендольф, Кінаном Томпсоном,
Стіві Вандером, Робертом Таунсендом, Біллом Берром,
Джаджем Рейнгольдом, Арсеніо Голлом, Дейвом Шапеллом,
Майком Маєрсом, Мартіном Лоуренсом, Спайком Лі та багатьма іншими.
Спеціальний виступ від Дженніфер Гадсон із «Дівчат мрії».
Пані та панове, Кевін Гарт.
Ласкаво просимо на 51-шу церемонію вручення премії AFI.
Це вшанування Едварда Ріґана Мерфі.
Це його справжнє ім'я — Едвард Ріґан Мерфі.
Гадаю, нам варто розібратися в цьому детально.
«Едвард». Воно походить від староанглійського імені
«Едвірд», що перекладається як «захисник багатства», так?
І ми знаємо, що це правда.
Едді, ми вважаємо, що в тебе з багатством порядок
завдяки твоїй кар'єрі.
Потім іде «Ріґан».
Ріґан — ірландське ім'я, перекладається як «королівська дитина».
Це правда.
Тобто ми маємо багатого короля.
Поки що все сходиться, так?
Далі йде «Мерфі».
Отут я і попався,
бо подумав: «Хто кого… трахнув?»
Хто… Що сталося, щоб ми отримали Едді Мерфі?
У мене було багато запитань,
але незалежно від того, хто, як і що,
це каже все, що треба знати про Едварда Ріґана Мерфі.
Чому ми називаємо цього чоловіка «Едді».
Ми називаємо його «Едді», бо він наш приятель.
Він наш друг. Навіть ви, білі, вважаєте його другом.
Він дарував нам сміх протягом багатьох поколінь.
Справа не лише в сміху,
і ми побачимо це сьогодні.
Це людина, яка може все.
Ми говоримо про комедію, драму, спів, танці.
Він лається як сучий син. Як майстер.
Він може зіграти будь-яку роль і, власне, любить грати всі ролі.
Згадайте «Божевільного професора», де він зіграв сім різних персонажів.
А сьогодні він гратиме трьох.
Цього хлопця, подивіться.
Саме так.
І цю людину. Він буде цією людиною.
Ага.
Так-так.
І, зараз, цю людину також. Ще одного, давайте.
О, це я. Гаразд, чекайте.
Слухай, Едді, щиро, я мушу тобі сказати,
і хочу скористатися цією нагодою,
щоб сказати те, що я казав усі ці роки мимохідь.
Ти для мене головний у цьому бізнесі.
Я стою тут сьогодні завдяки тому, що ти зробив до мене,
дверям, які відчинив до мене.
Ти брат, наставник, натхнення.
Чорт забирай, ти кумир.
І мені пощастило називати тебе другом.
Я щиро вдячний за наші стосунки.
І для мене честь сьогодні прославляти тебе
і розпочати те, що давно пора:
вечір на твою честь від AFI
і найвища нагорода за кар'єру в кіно.
Едді Мерфі.
Я народився в Брукліні, Нью-Йорк, у лікарні округу Кінгс.
Так, я добре пам'ятаю ту лікарню.
У Брукліні ми жили біля кінотеатру «Лоуз Ґейтс».
Тож ми постійно ходили в кіно.
Вперше я побачив оригінальну «Планету мавп»
у кінотеатрі «Лоуз Ґейтс».
Я пам'ятаю, як показали Статую Свободи,
і було чутно, як глядачі…
А я…
Ми переїхали на Лонг-Айленд. Там було тихо.
Здавалося, ми переїхали в село.
Усі ті балачки про рух за громадянські права,
про те, що ми досягнемо вершини
і таке інше… Ми відчували, що нарешті:
«Так, ми в Землі Обітованій».
Я багато дивився телевізор.
«Я мрію про Джинні» і «Острів Ґілліґана», «Шоу Енді Ґріффіта».
Учора ввечері я дивився «Шоу Ґріффіта», і зрозумів: «Знаєте що?
Там немає темношкірих людей. Жодного…
Жодного».
Тому вони були такі щасливі й насвистували. Жодного брата на районі.
Я попросив ляльку черевомовця, коли мені було дев'ять.
Ще змалечку я почав малювати картини словами,
розповідати історії, виконувати ролі тощо.
І я знав, що можу розсмішити кімнату людей.
Мій брат Чарлі — єдина людина, яка мене перевершила.
У нас був особистий рейтинг,
але ми не змагалися.
Це частина культури.
І в нашому домі це було дуже поширено.
Коли я вперше почув альбом Річарда Прайора,
я зрозумів: «О, це я.
Ось ким я буду. Я буду таким.
Я робитиму те, що робить він».
Я підписувався в чужих випускних альбомах: «Едді Мерфі, майбутній комік.
У вас є доказ для ваших дітей, що ви мене знали».
Я так підписував випускні альбоми кожному.
Я почав їздити в місто десь у 17 років.
Це був 1979 чи 1978 рік.
Тож я зазвичай був єдиним темношкірим і єдиним молодим.
Пам'ятаєте, ви граєте на вулиці й чуєте…
Морозиво!
Їде продавець морозива!
Ма!
Зустрічайте Трейсі Моргана.
Едді Мерфі — ікона.
Він надихає.
Так, він надихає мене й багатьох інших.
Тож коли я дізнався,
що ми з ним разом гратимемо в скетчі
на 50-річчі «Суботнього вечора»,
я одразу зрадів.
А потім я дізнався,
що він у скетчі гратиме мене.
Я сказав: «Що за…?
Боже мій.
Один із найкращих коміків усіх часів
гратиме мене в скетчі зі мною.
Боже, а що, як він буде смішнішим за мене, коли гратиме мене?»
Без Едді не було б Акселя Фоулі.
Не було б Реджі Гаммонда.
Не було б «Геркулес, Геркулес!»
Нічого цього.
Едді Мерфі змінив кіноіндустрію
і проклав шлях для цілого покоління акторів.
Едді Мерфі змусив світ сміятися.
І зараз світ дуже-дуже,
дійсно дуже цього потребує.
Слухайте, я один із тих щасливчиків,
які можуть чесно сказати, що Едді Мерфі — мій друг.
Він мій старий.
І я думаю, що він мій біологічний батько.
Він це знає.
Я схожий на нього.
Моєму другові…
По-перше, я тебе люблю.
І всім кіноманам у всьому світі —
я кажу: дякую, Едді Мерфі.
Це «Суботнього вечора в прямому ефірі».
У головній ролі Едді Мерфі.
Коли я отримав можливість пройти прослуховування на «Суботній вечір»,
я не подумав: «Так, давайте!»
Моя перша реакція була: «"Суботнього вечора в прямому ефірі?"
Скетчі?»
Як справи?
Усе на так вже й легко, Білле.
Усі порівнюють нас зі старим складом.
Оригінальний склад пішов, і глядачі такі:
«Та пішло воно все, і ви теж».
Ідеш вулицею, а люди тобі:
«Гей, ти з… "Суботнього вечора"».
«Так». — «Та пішов ти!»
Суддя Клівленду постановив, що в шкільних баскетбольних командах
має бути по два білих гравця.
Справедливо? Ні? Як думаєте?
Учень середньої школи Клівленду Рахім Абдул-Мохамед.
- Що скажете, Рахіме? - Привіт, малий.
Я вже сім років навчаюся в Клівлендській школі.
Перша поява Едді в «Вікенд-огляді» —
було дивно бачити, як він виходить під якісь
кілька оплесків. Ніхто не знав, хто цей хлопець.
Щойно в нас щось нове, ви одразу це підхоплюєте.
У 60-х ми носили взуття на платформі. Ви почали носити платформу.
На початку 70-х ми заплітали коси.
Наприкінці 70-х і ви заплітали коси.
Зараз 1980-й рік.
Ми на соціалці, і наступного року ви теж будете на соціалці.
Під кінець виступу всі реготали.
Привіт, я Баквіт. Пам'ятаєте мене?
…зі мною Кассіус Клей, ганьба боксу.
…замовляйте мою нову книгу під назвою
«Я хочу бути повією».
Який дурний негр.
У нас удома була касета
«Найкраще з Едді Мерфі: Суботнього вечора в прямому ефірі».
Я знав усі ті скетчі напам'ять.
«Вбивство Баквіта», «Джеймс Браун», «Джакузі для зірок».
- Залізти в джакузі? - Так.
- Я спітнію? - Так!
Залізти в джакузі? Я намокну?
Мені дуже подобався його скетч «Містер Робертсон».
Привіт, хлопчики й дівчатка.
Сьогодні я сам, але це не означає, що ви можете лишитися,
бо скоро повернеться з роботи моя дружина.
Можете сказати «сучка»?
Я певен, що можете.
Це наше особливе слово на сьогодні.
Дивіться.
СУЧКА
Це найсмішніше, що я бачив.
Зустрічайте Ґамбі.
Я пам'ятаю Ґамбі з дитинства,
але не пам'ятаю, чому це було смішно.
Я думав: «Що тут відбувається?»
Я не знаю, що він…
що це було, але мені подобалось.
Я Ґамбі, трясця.
Не мудруй зі мною.
Спершу заплати, тоді мудруй.
Є лише один Ґамбі, чуєш? І це я, зрозуміло?
Я Ґамбі, трясця.
Ґамбі заснований на менеджері, який у мене був,
його звали Кінг Бродер.
Він саме так розмовляв, міг сказати:
«Френк Сінатра кинув мені в обличчя салат.
Я сказав йому: "Френку, не кидай мені салат в обличчя.
Я Кінг Бродер"».
Я Ґамбі, трясця.
Зі мною так не розмовляють.
Едді, я хотів сказати, що дуже хотів бути сьогодні з вами,
але життя мене зараз дуже сильно погнуло.
Я скажу тут і зараз,
що для мене честь бути твоїм натхненням для сміху.
Це правда.
О, і ще одне.
Я Ґамбі, трясця.
Зустрічайте Кінана Томпсона.
Добрий вечір.
Доброго вечора всім. Доброго вечора.
Це велика честь — бути тут і вшановувати людину,
яка не просто змінила комедію,
а й переосмислила її можливості.
Едді Мерфі, ну ж бо.
Ти не просто легенда, ти — зразок.
Для мене, людини, яка виросла з мрією смішити людей,
Едді був не просто впливом — він був доказом.
Доказом того, що можна прийти молодим,
робити великі ставки,
довіряти своєму голосу
і залишити слід, який триватиме десятиліттями.
Це Арсеніо Голл.
Вечір просто божевільний.
Але крім комедії,
я завжди найбільше захоплювався твоїм діапазоном.
Ти міг би залишитися в одному жанрі й почуватися комфортно,
але ти цього не зробив.
Ти розвивався, кидав собі виклики,
навіть сміх змінив. Хто так робить?
Але жарти вбік.
Едді Мерфі, дякую.
Дякую за сміх.
Дякую, що показав поколінням виконавців,
що виходить, коли талант зустрічається з безстрашністю.
Сьогодні ми вшановуємо тебе, але чесно — ми тебе вже давно вшановуємо.
За тебе.
Реклама для Едді.
Влітку він знімається з Ніком Нолті. Ми сумуватимемо.
- Він їде в Сан-Франциско. - Ура! Так!
Фільми просто траплялися.
Малим я не думав: «Я гратиму у фільмах».
48 ГОДИН
Це мій перший фільм, але я імпровізую.
І Волтер Гілл казав: «Це не комедія, Едді».
«А якщо зроблю так?» — «Це не комедія».
Який ти, до біса, коп?
Знаєш, хто я? Я твій найгірший кошмар.
Я чорний із жетоном.
Маю дозвіл надавати тобі по сраці, коли захочу.
У сцені в барі я єдиний раз у житті працював з акторським коучем,
бо ще ніколи такого не робив.
Я люблю імпровізувати,
тож я імпровізував і хапав когось,
а вони відштовхували мене.
Режисер кричав: «Стоп!» А той казав: «Я б йому не дав».
Я казав: «Це ж кіно, чуваче».
У приміщенні була сильна напруга.
У місті новий шериф.
І його звати Реджі Гаммонд.
Будьте чемні. Так.
Ніхто не думав, що це буде класична сцена.
Ми її зняли.
І просто раділи, що впоралися.
ПОМІНЯТИСЯ МІСЦЯМИ
Я прозрів!
Я бачу! У мене є ноги!
Я висуну звинувачення.
Такі люди — загроза суспільству.
Закладаюся, він може керувати нашою компанією
не гірше вашого молодого Вінторпа.
Вам хтось сказав зробити це мені?
Ще й заплатив сто баксів.
Це були Дюки.
Тобі кінець, Валентайне!
Що таке предмети вжитку?
Це сільськогосподарська продукція,
як-от кава, яку ви пили на сніданок,
пшениця, з якої роблять хліб,
свиняча грудинка, з якої роблять бекон,
який є в сандвічі з беконом, салатом і помідорами.
Коли я так робив у фільмах,
це не я придумав дивитися в камеру.
Це придумав Джон Лендіс.
Я скажу, що в цьому цікавого.
Ти встановлюєш зв'язок із глядачами, дивлячись на них,
бо на них ніхто не дивиться.
Якщо подумати, ніхто не дивиться на глядача.
Коли Чарлі Чаплін виходив на сцену,
він так робив перший.
І це одразу ж зблизило його з глядачами.
Чаплін — найкращий,
бо Чаплін зміг це зробити без звуку.
Як ви сьогодні?
Як ти міг так вчинити з нами після всього, що ми для тебе зробили?
Я тут побився з Луїсом об заклад.
Луїс заклався, що ми не зможемо розбагатіти й розорити вас.
Він не думав, що ми зможемо. Я виграв.
Я програв.
- Один долар. - Дякую, Луїсе.
Прошу.
Звісно.
Зустрічайте доньку Дена Ейкройда,
Бель Ейкройд.
Мій батько хотів бути тут,
планував бути тут,
написав ці нотатки,
але життя завадило.
Тож від нього — вам.
Добрий вечір, сер.
Ми разом зняли класичний фільм, який став хітом.
Він мав критичний і фінансовий успіх.
«Помінятися місцями» тепер у пантеоні різдвяних фільмів,
Господи Ісусе.
Це був міцний сценарій
з чудовим режисером, Джоном Лендісом,
і талановитими акторами, які подобалися глядачам.
Але, Едді, це був ти.
Це твоя сила, блиск, талант,
навички та яскрава харизма
піднесли фільм до рівня шедевра.
Гарно виглядаєш, Біллі Рею.
Дякую.
На добраніч, Голлівуд.
Мені подобається Елвіс.
Я віддаю належне, коли варто.
Коли Елвіс був молодим, він був поганцем.
Елвіс був поганим.
Він був жорстоким.
Співав як бог.
Так добре співав, що не міг грати у фільмах.
Вони сказали: «Та хай співає свої діалоги».
Усі репліки. «Треба виграти перегони».
Треба виграти перегони
Я був великим фанатом Елвіса,
і досі намагаюся робити як Елвіс.
Шкіряні костюми, автобуси для турів, дівчата, що кричать.
Ніколи б не подумав, що це комедійне шоу.
Я віддавався на повну.
У співах є щось таке, що люди просто обожнюють.
Пам'ятаю, якось я пародіював Стіві Вандера…
і темношкірим зірвало дах.
До мене підходили брати:
«Ей, ти той мудак, що пародіює Стіві Вандера?
Це не смішно, ти, мудак!
Щоб я більше цього лайна не бачив.
Бо відмудохаю.
Стіві Вандер — музичний геній».
Зустрічайте Стіві Вандера.
Я вас теж люблю.
Знаєте, сміх
може зробити життя
стерпним.
Почуття гумору дозволяє нам цінувати те,
що усмішка може бути найбільш базовим зв'язком
з нашою людяністю.
Чи то заразлива усмішка, чи його божевільний сміх…
чи просто його супердурість.
Ми з Едді знайшли один одного,
бо він пародіював мене в «Суботнього вечора в прямому ефірі».
Він сміявся з незрячого.
І він змушував мене і світ сміятися.
Це стало початком довічної дружби.
Я люблю тебе на все життя.
І я любитиму тебе, доки веселка не спалить зірки на небі,
доки океан не вкриє всі високі гори.
Я любитиму тебе завжди і вічно.
Благослови тебе Бог, Едді.
Зустрічайте Роберта Таунсенда.
Дякую.
Був 1987-й рік.
Кінен Айворі Веянс і я, наш перший фільм «Голлівудський розклад».
Едді Мерфі був найбільшою зіркою у світі.
Кожен кастинг-директор хотів типаж Едді Мерфі.
«Можеш ходити як Едді? Говорити як Едді?
Тобі личить шкіряний костюм?»
Ви серйозно?
Я пішов і купив шкіряний костюм.
Кажу Кінену: «Треба вставити це у фільм».
Кінен каже: «Едді нас знає. Не можна це вставляти».
Я кажу: «Едді з усіх глузує. Вставимо це у фільм».
Я вставив це у фільм.
Фільм став хітом.
Едді дзвонить: «Усі говорять про ваш фільм. Коли я його побачу?»
Думаю: «О боже».
Ми влаштували показ для Едді. Едді прийшов із почтом із 15 людей.
Їм подобається фільм. Вони сміються.
І ось сцена про нього.
Директор кастингу каже: «Ми шукаємо типаж Едді Мерфі».
У кімнаті запанувала тиша.
Кінен опустив голову, і я такий: «От халепа».
Чую, як хтось із оточення Едді каже: «Едді, назвали твоє ім'я.
Що це за хрінь, Едді?»
І я такий: «О боже».
У залі мертва тиша.
І раптом Едді починає сміятися.
Робе, Кінене, «чому ви так зі мною?»
І все стало добре.
Після показу Едді залишився в кінозалі сам,
і я підійшов вибачитися.
Кажу: «Слухай, якщо тебе образила та сцена у фільмі,
її написав Кінен».
Ні, я сказав правду.
Ні, він каже: «Робе, ви зробили геніальну річ.
Я готуюся знімати концертний фільм і шукаю режисера.
Хочеш зняти його?»
«Так».
«Тоді він твій, і він називатиметься "Як є"».
ЕДДІ МЕРФІ ЯК Є
Я так хотів бути Річардом, що в 15 років виходив на сцену
і говорив, поводився і ходив як Річард Прайор.
Моя мама дивилася, як її 15-річний син
на сцені говорить якусь маячню.
Весь мій виступ тоді був про те, як я сру, бо це все, що я робив у 15.
Мій життєвий досвід. Звучав як жарти Прайора.
Буває, сидиш на унітазі, і коли сереш,
вода бризкає тобі на дупу?
Хіба це не дратує?
Знаєте, що мене бісить?
Коли лайно виходить наполовину, а потім повертається в сраку.
Так?
Чому лайно дражнить твою дупу? Просто вийди, так?
Мене дуже дратує, коли ти довго напружуєшся, так?
І виходить маленька какашечка, так?
Отака маленька, так?
Хочеться голову в дупу засунути й сказати: «Це все, що я отримаю, курва?»
Знаєте, що мене бісить? Коли дупа не слухається
і стискається, розламуючи лайно навпіл.
О, вас це теж бісить,
бо знаєте, що доведеться п'ять годин витирати дупу, так?
Дванадцять рулонів паперу на цього покидька.
А ще мене бісить те, що потім.
Ти посрав, зробив усі свої справи на день.
Закінчуєш, змиваєш унітаз
і чекаєш, а один шматок повертається.
Чого цей шматок хоче?
Зустрічайте Білла Берра.
Ну що, як ви? Як справи?
Я — зворотне різноманіття на вечір.
Це моя комедійна бібліотека Смітсонівського інституту.
Я дивлюся його з першого дня.
Едді, коли я вперше…
Я купив твій перший альбом, навіть не знаючи, хто ти.
У тебе була троянда за вухом,
я слухав Річарда Прайора
і подумав: «Ось ще один темношкірий, мабуть, теж смішний».
Тож я купив його
і став фанатом.
Багато хто не знає, але я бачив Едді з туром «Як є».
Мені було лише 18 років, я пішов подивитися на нього.
Відкривали The Weather Girls.
Я пішов зі своїм босом зі складу, він нюхнув багацько креку
і думав, що в нього буде серцевий напад.
Каже: «Треба забиратися».
А я кажу: «Ми не пропустимо Едді, вам доведеться це пережити».
Отже…
За два тижні до того, як я пішов на Едді,
я бачив Родні Денджерфілда в тому ж місці,
там була лише біла публіка.
Мене це не здивувало, бо я сам білий як сніг.
Я сидів, дивився, і все було добре.
Пам'ятаю, коли виступав Едді,
я одразу помітив, що він усіх розсмішив.
Через кілька років я став коміком і подумав: «Я буду як Едді.
Виступлю перед темношкірими».
І…
я вийшов і зробив свою справу,
зійшов зі сцени й подумав: «Я більше ніколи цього не робитиму.
Темношкірі люди злі,
вони не дають тобі вийти на сцену,
вони вже глузують…
Вони чудово проведуть час і без тебе».
Ось що я зрозумів.
Але…
завдяки твоїм урокам, Едді, я став таким коміком,
який хотів розсмішити всіх.
Ти був неймовірним натхненням. З нетерпінням чекаю на твої нові роботи.
Люблю тебе навіки. Дуже дякую.
Мав честь працювати з твоїм братом Чарлі. Царство небесне. На добраніч. Дякую.
Коли я з'явився в кадрі, була дуже сильна расова реакція.
І не така, як на Сідні Пуатьє.
У «Спекотної ночі» його терплять у білому світі.
У «Поліцейському з Беверлі-Гіллз» я приїжджаю до Каліфорнії і дію.
Які проблеми?
- Ви охоронець? - Так.
Тоді ви, бляха, проблема. Покличте свого начальника. Зараз.
Відвалив від мене.
Я майже впевнений, що це ти вбив Майкі.
І коли я дізнаюся напевно,
тобі будуть гайки.
Тому фільм і вистрелив.
Це був перший раз, коли вони бачили, як темношкірий
заходить у білий світ і керує.
Його не просто терплять і кажуть: «Ти маєш… бути гідним».
Чого така ворожість, Філе?
- Відійди. - Навіщо тобі ця зброя?
- Відійди, кажу. - А ти змінився.
Кажу тобі, якщо не відійдеш, я рознесу тобі мізки.
Поліція, ворухнешся — уб'ю.
Ані руш!
Перевернися.
Молодець, Роузвуде. Ти просто суперполіцейський, знаєш?
Зустрічайте Джаджа Рейнгольда.
Вперше я побачив Едді
на парковці стрип-клубу серед білого дня
у перший день зйомок «Поліцейського з Беверлі-Гіллз».
Я приїхав на старому «б'юїку»,
який виглядав так, ніби щойно повернувся з космосу.
Він був не жовтогарячий, а просто ніби обгорілий, уявляєте?
І перш ніж я вийшов, я побачив видіння автомобіля,
білий кабріолет «Роллс Корніш» з червоною шкірою,
за кермом був Едді.
Мені захотілося пригнутися,
щоб він не бачив мене в цій машині.
Я подумав, що справа не лише в машині.
Цей хлопець — класика.
У такому віці — ну не знаю.
Здавалося, він з Голлівуду іншого часу.
Він зайшов у той стрип-клуб.
І ми з Марті Брестом і Деном Пітрі-молодшим
визначили жанр комедійного бойовика.
Справді визначили.
Друже, ми зібралися, щоб відсвяткувати твою майстерність,
неймовірну креативність,
а також, на мою думку,
велику турботу про свій дар,
бо коли більшість із нас застрягли у 80-х,
ти вчинив як слід
і дбав про свій дар, щоб ми ним насолоджувалися.
Марк Твен казав, що сміх — це найкоротша відстань між людьми.
Едді, ти нас дуже зблизив.
Тому ми тут.
Ти наш Чаплін, і я тебе люблю.
Дякую.
Мені 21 рік, і я ніколи не покидав Замунду.
Я ще не відчув, що може запропонувати зовнішній світ.
Ти хочеш посіяти своє королівське сім'я?
Ні, це не…
Твоя правда.
Їдь, подивися світ.
Насолоджуйся, здійснюй усі свої еротичні бажання.
А через 40 днів ти повернешся і одружишся з Їмані.
- Але батьку… - Це вирішено.
Усе почалося в туристичному автобусі.
Я просто лікував розбите серце,
розповідав, як важко
з усією цією славою знайти дівчину, якій подобаєшся просто ти.
В усьому коритимешся?
Так, ваша високосте.
Гавкай як собака.
Я хочу жінку, яка збуджуватиме мій інтелект і мої стегна.
Де ти знайдеш таку жінку?
В Америці.
Доброго ранку, сусіди!
Іди в сраку!
Так!
Ви теж ідіть!
Мені завжди подобалася ідея перетворювати себе на когось іншого.
Як Пітер Селлерс у «Докторі Стрейнджлаві».
Мене це вразило.
Мій фюрере, я можу ходити!
І мені подобається, коли люди не знають, що це я.
- Вибачте. - Гей, це Кунта Кінте!
Багато людей роками не знали, що я грав старого єврея.
Якщо не дивилися титри, не знали цього.
Найкращий боксер усіх часів — Шугар Рей Робінсон.
Та ну тебе. А як же Джо Луїс?
Коричнева Бомба.
Оце був великий боксер.
Збіса правильно.
Гадаю, ніхто тут не чув про Кассіуса Клея.
Точно. Кассіус Клей був крутим.
Я знав Арсеніо з клубів.
Коли він прийшов, я сказав: «Ось наша задача».
Я просто припустив. Навіть не запитав, чи може він грати інших персонажів.
Я сказав: «Ти будеш перукарем.
Ти будеш…» — ми просто наклали грим і все зробили.
Я не кажу, що Клей поганий. Кажу, що перестав любити Кассіуса Клея,
коли він змінив ім'я на Мухаммед Алі.
Секундочку.
Людина має право змінити своє ім'я на будь-яке інше.
І якщо чоловік хоче, щоб його називали Мухаммедом Алі,
чорт забирай, це вільна країна,
ви повинні поважати його бажання і називати його Мухаммедом Алі.
Мама назвала його Клеєм. І я так називатиму.
Зустрічайте Арсеніо Голла.
Дякую.
Від самого початку
Едді знав, що хоче, щоб «Поїздку в Америку» зняв Джон Лендіс.
Він зняв Едді у класичному фільмі «Помінятися місцями».
Джон був ідеальним вибором і для мене.
Бо я знявся лише в одному фільмі на той час.
І Лендіс був режисером.
Це була класика «Амазонки на Місяці».
Моя кузина Акванетта з Клівленду
сказала, що це один із 50 найкращих фільмів усіх часів AFI.
Вона їла продукти з травкою, коли це казала. Але…
Щодо «Амазонок на Місяці»,
здається, мене викликали 17 разів, перш ніж я отримав роль.
Просто коли твій друг Едді Мерфі, і він каже Джону Лендісу:
«Арсеніо має грати Семмі», — ти отримуєш роль Семмі.
Я був у захваті.
Я мав грати охоронця принца Замунди.
Мав працювати зі своїм другом, і мені за це платитимуть.
Краще не буває. Але потім Едді телефонує мені й каже:
«Я хочу, щоб ти зіграв проповідника».
Легко, бо мій батько був баптистським проповідником.
А потім я дізнаюся, що Едді хоче, щоб я зіграв…
жінку в червоному.
У титрах її назвали «надзвичайно потворною дівчиною».
Потім Едді каже, що хоче, щоб я зіграв Морріса, перукаря.
Коли вперше великий Рік Бейкер зробив нам грим,
Рік запропонував прогулятися по території «Парамаунт»
у ролі перукарів
і поговорити з людьми.
Ми так і зробили.
І ніхто не зрозумів, що це ми.
Едді в образі перукаря залицявся до старої пані,
гуляючи територією «Парамаунт»,
і отримав її телефон.
Так. Це була літня біла пані.
Так, вона думала, що Кларенс — старий чарівний темношкірий,
і хотіла йому дати.
Це було божевілля.
Едді, я тут сьогодні як твій друг,
але також я тут як фанат.
І якби преподобний Браун із «Поїздки в Америку»
зараз був тут,
думаю, він би сказав так:
«Ви його любите?
Ви любите Едді Мюррея?
Ви мене не чуєте? Ви любите Едді Мюррея?
Скажіть "Едді Мюррей".
Ми дякуємо тобі за все, що ти нам дав.
Скажете "амінь"?
І перш ніж я покину цю сцену і повернуся в Джексон-Гайтс,
я маю сказати ще дещо.
Якщо любити й дякувати Едді Мюррею — це гріх,
то я не хочу бути праведником».
Гра на сьогодні закінчена.
Я відведу хлопчика додому до мами.
Моя мама померла.
Ну до твого тата.
Тато теж помер.
Ти його вбив?
На сцені з'являлися нові темношкірі режисери…
Роберт Таунсенд, Спайк Лі.
Думаю: «Зніму-но я фільм».
Чому б і ні?
Та пішло воно.
Мені подобається цей фільм, але коли він вийшов,
критики його порвали.
Я ніби вибив м'яч за межі стадіону
і став таким популярним,
і… Це було так: «Він тепер ще й режисуватиме?»
До біса. Вони це ненавиділи.
Боже, ти крутий і солодкий, цукорку.
Я люблю таке дивитися.
Ти б усе любив дивитися, сліпий мудаче.
Редд Фокс — найсмішніша від природи людина, яку я коли-небудь зустрічав.
Це було ледь не прокляття.
Він буквально помер.
Він помер на майданчику шоу, яке я продюсував.
Він помер від інфаркту, а всі думали, він жартує.
Настільки був смішним.
Він помирав, а всі такі:
«Редде…» — він стільки разів інсценував серцевий напад.
Тож коли він стався, люди казали: «Редде, не перегинай».
Негідник лежить на землі мертвий.
Люди кажуть: «Редде, досить».
ВАМПІР З БРУКЛІНА
Цікаво.
Мене кололи ножем, вішали,
мене спалювали.
Навіть раз ламали на дибі, але ще ніколи не стріляли.
Єдине, що я б змінив, — це зачіску.
Вона відштовхувала людей.
Темнешкірим це не подобалося.
Я з'явився з цією зачіскою, і вони сказали:
«Ні, це занадто. Забагато волосся.
У Едді немає такого волосся.
У нього має бути довге волосся».
Я сама романтика, коли зустрічаю жінку,
а коли пересплю, втрачаю інтерес, та я не винен.
Іншими словами, у момент оргазму
уся романтика виливається з тебе.
«Бумеранг» — ідеальний фільм. Шалено смішні найкращі друзі.
- Смішна сусідка, Тіша Кемпбелл. - Гей!
Події із жінками на роботі.
Вуаля.
Коли Робін Ґівенс розбила йому серце…
Дай я роздивлюся.
Дивися, як у журналі «Джет».
Потім прийшла Геллі Беррі… Геллі Беррі!
Це дуже насичений фільм.
Не забудьте капості Джона Візерспуна.
Тату, прошу.
Коли вийшов «Бумеранг», люди обурювалися,
бо в акторському складі були лише темношкірі.
«Чому у фільмі немає білих людей?»
Я помітив, що в багатьох фільмах
дурість зникає, і залишається тільки робота,
він надовго залишається якісним.
Зустрічайте Єву Лонґорію.
Добрий вечір.
Не знаю, чи вам відомо — ми з Едді були одружені…
у фільмі.
Едді, якби ти мене запитав, я б знову сказала «так».
Так, ти змусив нас сміятися, і світ любить тебе за це,
але AFI вшановує тебе сьогодні
тому, що ти потужна сила, яка рухає культуру вперед.
І поки світ сміявся, він учився.
Наприклад, «Бумеранг».
З часів «Хатини на небі», фільму 1943 року
з Етель Вотерс, Луї Армстронгом і Леною Горн,
не було фільму з повністю темношкірим акторським складом.
У «Бумерангу» було кілька білих.
Там був француз чи хтось такий —
його ніхто не пам'ятає.
Це був фільм, який ілюстрував «побачити — значить бути».
Наприклад, Едді грав крутого рекламного директора Маркуса Ґрема,
і, надихнувшись фільмом,
створили некомерційну організацію «Проєкт Маркуса Ґрема»,
яка допомагає мультикультурній молоді ставати лідерами в медіа та маркетингу.
Оце вплив.
Дякую, що проклав шлях,
що відкрив двері для багатьох артистів, Едді,
що зробив світ яскравішим
і завжди смішив нас,
ще й рухаючи культуру вперед.
Зустрічайте Кріса Рока.
Привіт.
Привіт!
Едді, ми всі тут.
Усі твої діти, у тебе 20 дітей,
але в тебе також є діти-коміки,
Трейсі Морган, Мартін Лоуренс, Кевін Гарт, Дейв Шаппелл.
Ми твої… Нас би не було без тебе, чуєш?
Люди не усвідомлюють, що Едді Мерфі зробив революцію в акторській грі.
Ви хоч усвідомлюєте, як темношкірі грали до Едді Мерфі?
Ви розумієте, що в кіно було
щось подібне до: «Я містер Тіббс»,
або… Це було багато перегравання,
або в Джей-Джея було: «Динаміт!»
Але Едді…
Ти як Брандо — перший темношкірий, який був просто крутим.
Ти був собою.
Це був просто ти.
Моя улюблена історія про Едді Мерфі. Ми були в клубі.
До Едді підійшла біла жінка
і каже: «Боже, я ніколи не цілувала чорношкірого.
Я ще ніколи не цілувала чорношкірого».
Едді з великою свитою, справжній Едді,
у шкіряному костюмі,
Прінс там, Рік там.
І ця жінка: «Я ніколи не цілувала чорношкірого.
Можна вас поцілувати?»
А в Едді там усі його охоронці,
Едді дивиться на неї й каже: «Гей, не можна починати з вершини.
Спочатку поцілуй одного з цих бідняків».
Друже, я люблю тебе більше, ніж ти можеш уявити, чуєш?
Пані та панове, поаплодуйте Едді Мерфі.
БОЖЕВІЛЬНИЙ ПРОФЕСОР
Перепрошую, я вийду до вбиральні.
Вибачте. Дозвольте підняти.
У нас сьогодні повня.
Здається, я знайшов Джиммі Гоффу!
Я дивився Херальдо Ріверу,
пішла реклама,
показували товсту людину, яка розірвалася,
і в ній була менша людина,
і так аж до худої людини.
Думаю: «Воно!» — Так і з'явилася ідея для фільму.
Я худий!
У фільмі з Джеррі Льюїсом
він слабак, ботан, і перетворюється на крутого хлопця.
Але ми зробили проблему фізичною.
Коли в нього була фізична проблема, це все змінило.
Ти чого? Їж курку, а не здирай з неї шкіру.
Усі калорії курки містяться в шкірі та в жирі…
Про що ти? «Там усі жири й калорії».
Знаєш, звідки це? З чортового телевізора.
Щоразу, коли вмикаєш, там про «схуднення»,
здоров'я, форму.
Анорексики говорять про здоров'я. Я знаю, що таке здоров'я.
У «Божевільному професорі» моя улюблена гра коміка у фільмі.
О, це просто чудово.
Шо може бути краще за добру вечерю з сім'єю?
Багато коміків — хороші слухачі.
Ти звертаєш увагу на світ, зрозумілий усім, крім тебе,
тож ти маєш зібрати докупи голоси всіх людей
і те, що всі роблять, і як вони грають.
Хто це мене кличе?
Так, я вас кличу, якщо ваше ім'я…
Кого б я не грав, скажімо, батька,
усі інші персонажі — тенісні м'ячі.
Бачите, що ви мене змусили? Чорт, я забруднив штани.
Отже, наступного дня я граю матір,
і я чую в навушник те, що я робив напередодні.
Я граю матір і пам'ятаю, що кажу, знаю, коли говорю з тенісним м'ячем,
пам'ятаю, що робив учора. Наступного дня я граю брата,
і тоді я чую матір і батька,
і я маю все це…
Виглядає божевільно.
Коли я була молодою, у мене завжди були стосунки. Щоночі.
Якщо джентльмен приносить мені квіти й цукерки, веде в кіно,
влаштовує приємний вечір,
я веду його додому й дарую гарячі, приємні стосунки.
Стосунки — це прекрасно. Їх не треба соромитися.
Особливо у двох молодих людей.
Це прекрасно.
- Ну й мамця. - Клетусе!
- Іноді, коли я сама, я займаюся собою. - Я уявляю.
Мамо.
Зустрічайте Дейва Шапелла.
Гаразд.
Трохи культурних інсайдів.
Це є особисто у мене. Як і в багатьох темношкірих.
Темношкірі часто бояться за своїх героїв.
Ми хвилюємося за них, бо багато наших героїв
переслідують або вбивають.
Коли мені було 14 років, вийшов «Як є»,
і я ходив дивитися його щодня після школи,
наче відвідував заняття,
наче я знав, що це щось дуже важливе в моєму житті.
Усе життя, Едді, я стежив за тобою.
Ти був тим м'ячем, за яким я стежив, героєм, за якого я хвилювався.
Коли ти з'явився, це виглядало самотньо.
Ти був сам.
Був ти, Майкл Джексон,
Рік Джеймс і Прінс.
Усі вони…
усі вони вже померли.
А ти якось вижив.
Сьогодні, коли я прийшов у театр,
побачив купу своїх героїв.
Я побачив Мартіна, Арсеніо, Роберта Таунсенда —
вони всі мене формували.
Я побачив тебе, Крісе, і подумав: «Це просто божевілля».
Усі зібралися вшанувати
єдиного, хто вижив з 80-х…
Едді Мерфі.
Коли ми знімали «Божевільного професора»,
і я отримав роль, я був нажаханий.
Для мене… Спайк Лі, ще один мій герой.
Але я боявся зустрітися з тобою.
Коли зустрів, я не знав, що це ти.
Ти був одягнений як Шерман. «Хто цей товстун?
Я хвилююся, а тут цей товстун».
І тоді ми почали знімати сцену.
Я був у кадрі.
«Що мені робити?» Кажуть: «Жартуй про жир».
Я сказав: «Зрозумів».
І я почав жартувати про Едді.
Коли я його зустрів, він був одягнений як Шерман.
І тоді почали повільно наближати обличчя.
Коли ти зробив таке обличчя, він…
Я кажу: «О ні.
Америка мене за це зненавидить».
Але робота є робота. Я продовжував.
Набрався сміливості імпровізувати,
подивився на Джаду Пінкетт і сказав: «Хто тут чиї цицьки смокче?»
У Едді з носа бризнула вода.
Я розсмішив свого героя,
і мені захотілося плакати.
Я мушу вам сказати.
Днями я дав інтерв'ю, яке потрапило в заголовки:
я сказав, що думаю знову робити «Шоу Шапелла».
І я сказав хлопцю:
«Якби ти запитав рік тому, я б сказав "ні"».
«Шоу Шаппелла» було дуже важко робити,
але це був неймовірний досвід.
Частково воно було чудовим завдяки твоєму брату, Чарлі.
Знаю, Білл уже казав,
але Чарлі цілими днями розповідав нам історії про твою славу.
І я хочу, щоб ти знав: кожного разу, коли він тебе згадував,
він казав, що пишається тобою.
Казав: «Як я люблю свого брата!»
Чарлі був взірцем
для всіх на майданчику.
Якось Чарлі дав мені сценарій «Норбіта».
Він сказав: «Я дам цей сценарій брату.
Тобі варто тут знятися».
А через два дні він повернувся і сказав:
«Та ні, він зіграє обидві ролі».
Кажу: «От чорт!»
Кілька тижнів тому, спонтанно,
я зв'язався з Едді
і попросився відвідати. Я поїхав до нього додому.
Я не знав, що це був день після його 65-річчя.
Погода стояла чудова.
Його онуки гралися в басейні,
кричали й сміялися, як діти, чиста радість.
І ми з Едді вперше поговорили про Чарлі після його смерті.
Я не бачився з ним і не мав нагоди поговорити про це.
І під час розмови
Едді сказав:
«Тобі варто зняти фільм про "Шоу Шапелла" чи щось таке».
Кажу: «Це буде важко.
Це ж твій брат».
Тож, Едді, якщо я це зроблю,
ти гратимеш Чарлі.
І погнали.
Дякую за все.
Сьогоднішній вечір — це не просто досягнення
професійної кар'єри, яка склалася неймовірно добре.
Сьогоднішній вечір — це досягнення всього життя.
Онуки, що граються,
факт, що ти досі молодий і вродливий,
та прекрасна родина, з якою ти сидиш —
ти досі той герой, яким я хочу бути.
Дякую, сер.
Хто ти?
Хто я?!
Я — охоронець загублених душ.
Я — могутній, приємний,
незнищенний Мушу.
Я спокусливий, так?
Тоді за це не платили.
Це був статус.
Статус — знятися в «Діснеї».
А потім Робін Вільямс озвучив «Аладдіна».
І це було вау, весь фільм — це його вокальна гра.
Це змінило все.
Можна залишитися?
Що?
Можна мені залишитися з тобою? Будь ласка.
Звісно.
- Правда? - Ні.
Я не хочу повертатися. Ти не знаєш, як це — бути виродком.
А може, й знаєш,
тому ми маємо триматися разом. Дозволь мені лишитися, прошу.
Ну гаразд.
Але лише на одну ніч.
Дякую!
- Ти що? Ні. - Буде весело.
Допізна ділитимемося чоловічими історіями, а вранці я приготую вафлі.
Зустрічайте Майка Маєрса.
Коли Американський інститут кіномистецтва
кличе тебе вшанувати Едді Мерфі,
відповідь, звісно, «так».
А коли кажуть, що треба вдягти костюм Шрека,
очевидно, що відповідь теж «так».
Вони також хотіли, щоб я згадав такі факти
про фільми про Шрека.
Я не вважаю, що це особливо доречно,
але мене попросили.
«Шрек» виграв перший «Оскар» за анімаційний фільм.
Доволі непогано.
«Шрек» входить у двадцятку найкращих франшиз усіх часів.
Ось ще одне. Вибачте. Мене попросили це сказати.
«Шрек 2» був найкасовішим фільмом 2004 року.
Гаразд, я не хотів згадувати,
але він обійшов «Гаррі Поттера» та «Людину-павука».
Це трохи хвастощі. Вибачте.
О, тут написано,
що «Шрек» не лише найкасовіший анімаційний фільм DreamWorks,
а й Джеффрі Катценберг сказав, що «Шрек» врятував DreamWorks.
Джеффрі, прошу.
Але жоден успіх «Шрека»
не став би можливим без Едді Мерфі.
Персонаж Едді, Осел, — це шедевр,
як і кожен персонаж, якого Едді створив за ці роки.
Милий, веселий, радісний, вразливий і відданий.
Едді поєднує все це в одному персонажі.
І, простіше кажучи, Едді — один із найкращих.
Звісно, я не працював із Чарлі Чапліном.
Я не працював з Алеком Ґіннесом. Я не працював з Пітером Селлерсом.
Але для мене велика честь мати змогу розповісти своїм дітям,
що я працював з Едді Мерфі.
Едді, вітаю.
Ти фантастичний. Дякую.
Я співав, перш ніж став смішним.
Знаєте, як усі співають:
A, B, C, D, E, F, G
Це мелодія.
H, I, J, K, L, M, N, O, P
Пані Торреско наважилася навчити нас алфавіту
на фортепіано з іншою мелодією.
A, B, C, D, E, F, G H, I, J, K, L, M, N, O
K, L, M, N, O, P, Q, K, L, M, N, O, P, Q
R, S, T, U, V, W, X, Y, і Z
Як ти смієш, сучко?
ДІВЧАТА МРІЇ
Цей персонаж мав бути збірним образом різних людей.
Він мав бути Марвіном Ґеєм і Отісом Реддінґом.
Я бачив цю п'єсу на Бродвеї.
Клівант Деррікс грав Джеймса «Грома» Ерлі.
Тому я бачив його і мав уявлення, як його грати.
Спробуй цю частину.
Те, що треба, так, люба?
Чорт, я знав, що ти зможеш.
Ми любимо тебе, Едді. Вітаємо.
Плескайте всі.
Дайте мені труби!
Давайте привітаємо легендарного Едді Мерфі.
«Мрійниці»!
Ми тебе дуже любимо, Едді Мерфі. Вітаємо. Ти легенда.
Ну ж бо, поаплодуйте! Поаплодуйте Дженніфер Гадсон.
Рікі Майнер, «Мрійниці».
У вас є досвід у кіно?
Так, насправді чималий.
У мене чималий досвід.
Я активний орендар у Blockbuster, і я відвідую…
фільми, кіно, наскільки це можливо,
щотижня, раз на два тижні.
Міжтиж… Міжчасово.
Ви готові підстригтися?
Так, але зазвичай краще, якщо це робить хтось інший.
Я чув історії про людей, які знімали фільми
з бюджетом кредитної картки.
Я завжди вважав це дуже цікавим.
У нас є сцена,
одна з найсмішніших сцен,
які я придумував,
де Едді Мерфі перебігає шосе в рамках фільму.
Ми вмовляємо його: «Це нормально».
Мотор!
Це було чудово!
Це Стів Мартін.
Я щасливий, що знявся в цьому фільмі.
«Моє ім'я Долемайт, і я відмудохаю всіх сучих синів».
МОЄ ІМ'Я ДОЛЕМАЙТ
Його історія шалена.
Чоловік, який хотів бути великою зіркою, але мав лише трохи таланту.
У нього була велика мрія і трохи таланту.
Смикни мене.
За що смикнути?
- За моє, давай. Потягни. - Потягнути це?
Трошки потягни.
Не смикай сильно, не зніми його.
Чорт, та це ж перука!
Так, правильно. Це все вдавання.
Надягаєш плащ — і перетворюєшся на супергероя.
Покидаєш себе справжнього і йдеш на сцену.
Ми дивилися їх у дитинстві, фільми Руді Рея Мура.
Ми знаємо, що ці фільми грубі й малобюджетні.
Ми все це знаємо, але там стільки всього смішного.
Він невдаха, який мусить перемогти.
Він каже: «Я переможу». І перемагає.
Невдаха переміг.
Я хочу, щоб ви жили життям, яке любите,
і любили життя, яким живете.
Від шаленого Атлантичного до чудового Тихого океану,
будь найкращим, ким би ти не був.
Стріляй у місяць, а якщо промахнешся,
чіпляйся за кляту зірку.
Зустрічайте Девайн Джой Рендольф.
Я вперше зустріла Едді Мерфі на зйомках «Моє ім'я Долемайт».
Процес прослуховування та підготовки був жорстким,
але Едді повірив у мене.
Коли за тебе ручається такий, як Едді,
це ніби посвята в лицарі королем у цій індустрії.
І моє спілкування з Едді не закінчилося після зйомок.
Зазвичай у престур їздять лише головні актори,
але Едді зробив дещо дуже рідкісне і особливе.
Він подбав, щоб я була на кожному етапі туру.
Куди б ми не поїхали, нас зустрічало море фанатів.
Зіркова сила цього чоловіка була настільки великою,
що, чесно кажучи, бути так близько до такої енергії
було для мене занадто.
Але Едді ніколи не вагався.
Він спілкувався з кожним фанатом,
давав інтерв'ю, відвідував ток-шоу
з такою грацією і гумором,
що я ніколи цього не забуду.
Едді, я щиро сподіваюся, що вчитимуся в тебе до кінця кар'єри.
Благослови тебе Бог. Дякую.
Колись жив маленький хлопчик на ім'я Генрі,
і цей хлопчик боявся майже всього,
крім сонечок.
- Сонечок? - Сонечок.
Одного дня, коли він гуляв,
він побачив сонечко, і він вирішив наздогнати комашку.
Я прочитав сценарій і розплакався.
Я подумав: «Я зазвичай не плачу, коли читаю».
Зазвичай я не розумію сумних речей.
Він шукав її всюди, але вже не міг знайти.
Він пообіцяв їй, що піде.
Але жінка сказала: «Не йди, залишайся».
Сказала: «Залишся з нами.
У нас небагато, але всім, що маємо,
ми ділитимемося з тобою».
І він залишився?
Так.
Знаєш чому?
Бо тоді він уперше
відчув безпеку.
Я бачив, як актори методу,
якщо їм треба зіграти сцену, де вони плачуть,
згадують якусь фігню, що з ними сталася, а я так не можу.
Я не можу просто взяти й… так.
Для мене це так: «Камера, мотор!»
І потім: «Знято!»
І я знову стаю собою.
Поаплодуйте Ренді Вотсону.
ПОЇЗДКА В АМЕРИКУ 2
Ренді Вотсон тут?
І його гурту «Сексуальний шоколад»!
ЧЕРГОВИЙ ТАТО
Будь-який йолоп може відкрити дитячий садок.
Щоб виховати дітей, потрібна сім'я.
І тепер ми будемо сім'єю.
Якщо у вас є сім'я і любов,
ви зможете пережити все.
Я дуже пишаюся тобою, Джейн.
Відвезімо тебе, тату.
Добре, «тату». Мені подобається. Я в захваті.
Я тебе люблю.
Ти мене любиш?
Мені потрібна ще серветка.
ЖИТТЯ
- Стіл на шістьох, будь ласка. - Так, і ми голодні.
З річницею.
ПОГРАБУВАННЯ
Дякую.
Ми обійнялися.
Ми обійнялися, поплескали одне одного і знову стали друзями.
- Тоді обіймімося. - Ми вже обійнялися.
Ні, блін, великі кляті обіймашки.
Боже, я вас люблю.
Зустрічайте Мартіна Лоуренса.
Моєму брату Едді. Що я можу сказати?
Едді познайомив нас із комедією в стилі рок-зірки.
Коли я вперше приїхав до Каліфорнії,
я мав честь зустріти свого кумира, Едді Мерфі.
Я підійшов до його охоронця.
Питаю: «Можна підійти до нього?
До молодого коміка».
Він сказав: «Так, можна».
Едді так круто нахилився.
Я кажу: «Едді Мерфі, я Мартін Лоуренс.
Брате, можна з тобою сфотографуватися?»
Едді подивився на мене так плавно і круто.
Зазирнув мені в очі й сказав: «Ні».
Я був розчавлений.
Тоді я сфоткався з Робертом Таунсендом.
Я на фото стояв так.
Що я можу сказати про Едді, чого ще не казали,
чого ми ще не знаємо про Едді?
Едді, ти знаєш, я люблю тебе.
Тепер я можу робити з ним скільки завгодно фото,
бо ми стали сватами, так, Едді?
Саме так.
Едді, я хочу сказати, що люблю тебе всім серцем і душею.
Ти мій брат, мій друг,
і ти мій сват, брате.
Люблю. Благослови тебе Бог.
Так!
Мені дуже пощастило
так довго зніматися в кіно.
О, це прекрасно.
Не можу повірити. Дякую всім. Я не знаю, що робити.
Я знявся в хороших фільмах
і відчуваю, що відзначився як виконавець.
О, Геркулес, Геркулес.
І я задоволений своїми роботами. Я можу порівняти свої роботи з будь-чиїми.
З моїх жартів більше сміються.
Мої фільми будуть найсмішнішими.
Ґамбі, заспокойся.
Не заспокоюй мене, хлопчику з трейлерів.
Сміх — це найкраще, що є.
І бути в цьому бізнесі, знімати фільми,
бути артистом і смішити людей.
Усі мої благословення походять саме з цього.
Краще не буває.
Зустрічайте Спайка Лі.
Ми з Едді Мерфі обидва росли
у гетто Бушвік і Форт-Грін, Бруклін.
Однак ми з Едді пройшли різними шляхами.
Едді змушував нас сміятися і робив нашій нації краще.
А я взяв камеру і розповідав про те, як наша нація може бути кращою.
Коли я отримав листа…
що Едді хоче…
щоб я був тут,
я був вражений.
Мені назвали дату.
Але розклад НБА ще не вийшов.
І «Нікс» перемогли!
Едді!
Якби це був хтось інший,
як сказала б моя мама, мій сухорлявий зад сидів біля майданчика
на найвідомішій арені світу, але я прийшов до тебе.
На кожному кроці свого шляху Едді залишався вірним собі.
Ставив сім'ю на перше місце.
І, що не менш важливо, він чудовий артист.
Не просто комік.
Пані та панове, прошу встати й привітати лауреата
премії Американського інституту кіно за життєві досягнення 2026 року,
мого брата з Брукліну, Едді Мерфі.
Дякую, Спайку Лі.
Ось так.
Так. Це було… Прошу, це було…
Вони не… Вони завжди були такого розміру?
Ця ніби якась менша.
Так? Вони завжди були такого розміру?
Дякую, Спайку.
Дякую, брате.
Знаєте, Спайк теж із Брукліну.
Але насправді — я скажу, Спайку.
Спайк не народився в Брукліні…
Але Бруклін у нього в серці.
Так, сьогодні вранці, прокинувшись, я дуже нервував.
Я не знав, як усе буде.
Я був…
І це зовсім не так. Усе чудово.
Це… Для цього не могло бути…
кращого часу.
Останній місяць чи два були…
У моєму житті відбулося багато всього.
У мене народився перший онук,
і в мене народилася…
третя онучка.
І так, мені щойно виповнилося 65.
Таке відчуття, що цього місяця у мене злива благословень.
Багато всього.
Я отримав цю нагороду, і досі схожий на себе.
Бо іноді змушують чекати, поки ти не постарієш.
Мел Брукс отримав її у 86.
Минулого року Френсісу Форду Копполі,
великому Френсісу Форду Копполі, теж було 86.
А мені 65.
Найстаршою її, мабуть, отримала Лілліан Ґіш.
Їй було 92, так?
Так.
Вона була люб'язною, коли вийшла по нагороду.
Подякувала.
Якби ви змусили мене чекати до 92,
я б вийшов сюди й сказав: «Та пішли ви всі в сраку!»
«Пішли всі в сраку!»
І тоді б насрав на підлогу.
Вони б почали грати музику,
якою хотіли б мене зупинити,
а я б срав далі.
Але ми запобігли цьому, вручивши мені цю нагороду сьогодні.
Так.
Я дивлюся і бачу всю свою родину, своїх дітей і прекрасну дружину,
бачу людей, з якими я працював.
І це мене переповнює.
І…
це особливий момент.
І я хочу подякувати
AFI і Теду Сарандосу…
Теду — за те, що все це організував.
Це просто…
От би ви відчули те, що відчуваю я і побачили те, що я бачу.
Мене цей вечір дуже зворушив.
Але так, я хочу подякувати всім за цей вечір,
який я пам'ятатиму завжди.
Я ледь не розплакався.
Ледь. Піду за куліси й поплачу там.
Але це було чудово. Дуже дякую. Я в захваті. Дякую.
Дякую.
Гумор — він як дух.
Це відчуття, яке я отримую.
І якщо я маю це відчуття, це маленьке відчуття десь позаду,
це десь наносекунда до того, як вийде жарт.
Якщо промовляєш у голові чи вголос,
і у тебе є це маленьке відчуття, жарт завжди спрацьовує.
Ти підключаєшся до цього духа, викликаєш його,
і починають відбуватися смішні речі.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда