Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Tata?
Da?
Jesi li gore?
Da.
16. LIPNJA 1993.
Tata, možeš li mi pomoći nacrtati mamu na ovom komadu papira?
Alexe, pogledaj me.
Je li zli čovjek bio pred tobom kao ja?
Ili je bio na ovoj strani ili na toj strani?
-Bio je ispred mene. -Bio je ispred tebe?
-Da. -Je li ga mama vidjela?
Mislim da ona nije.
Ne? Jesi li ga ti prvi vidio?
Da, ja sam ga prvi vidio.
Je li imao torbu?
Da.
Je li je otvorio ili je bila otvorena?
Otvorio ju je.
I što je izvukao?
Nož.
Što ti je učinio?
-Srušio me! -Srušio te?
Da.
Zlikovac je gurao svoje stvari u nju.
Što joj je gurao?
Nož. Evo njegovog noža.
Vidio si ga?
Da, vidio sam nož.
Jesi li vidio svaki put?
Vidio sam… Da, sve sam vidio.
Moj je sin svjedočio ubojstvu svoje majke.
Ali nitko nije mogao znati koliko će trajati
da pronađu krivca.
UBOJSTVO RACHEL NICKELL
GODINU DANA PRIJE
JUŽNI LONDON
Što imaš?
-Imam kameru. -Zašto?
Da te fotografiram.
Maženje.
Ližeš me!
Ne volimo to, zar ne, Alexe?
Rachel i Alex bili su jedna cjelina.
Svaki je dan bio u središtu Racheline pozornosti.
Nisu je privlačile svjetlucave stvari.
Uživala je u jednostavnim stvarima.
U društvu ljudi do kojih joj je stalo.
Znala je naći zabavu i u najjednostavnijim stvarima.
Jedva čekam.
Spavaj.
Lijepo pogladi Molly. Lezi i lijepo je pogladi.
Tada sam radio pet dana u tjednu kao kurir
i proputovao cijelu zemlju.
Izvlačio sam motocikl, pripremao se za novi dan.
I iako smo se već oprostili, oboje su se pojavili.
Došli su niza stube i pozdravili me mahanjem.
To je moje trajno sjećanje. Kako se smiješe.
Stojeći na stubama, ruku pod ruku.
Alex se posve opustio, a Rachel je izgledala divno.
15. SRPNJA 1992.
Običavali su posjetiti Wimbledon Common.
Uvijek je bio na glasu kao sigurno mjesto.
A Alex je trebao šetnje koliko i pas.
Inače bi oboje ludjeli po kući.
Tog sam dana bio u Londonu
i poslali su me u predgrađe.
To je bilo prije mobitela.
Nazvao bih nekoliko puta na dan da provjerim je li sve u redu.
Kasnije tog jutra stao sam,
našao telefon koji radi
i nazvao broj.
Javio se muški glas.
I sledila mi se krv u žilama.
Odmah sam znao da nešto nije u redu.
Rekao je da je policajac.
Pitao sam gdje je Rachel.
A on: „Dogodila se nesreća.”
Pitao sam je li mrtva. Rekao je da mi ne može reći.
Rekao sam da jest.
Pitao sam: „Gdje je Alex?”
Rekao je da je na sigurnom. U bolnici.
„Ostanite gdje jeste. Poslat ćemo policijski auto.”
Čim sam spustio slušalicu, srušio sam se na pod i zaplakao.
André, na trbuhu sam ti.
Pauziraj.
Hej, ja ne…
Ne znam što govoriš.
To nam se sviđa.
-Sviđa vam se? -Da.
Sva moja uvjerenja o čvrstoći stvarnosti nestala su.
Bio sam u stanju
koje se može opisati kao rub ludila.
Petnaestog srpnja 1992. godine
javili su mi da je osoba koja šeće psa našla truplo u parku.
Naš je posao da takve situacije rješavamo kao profesionalci.
Da se odmaknemo od onoga što vidimo kao čovjeka.
Hodao sam kroz travu,
a onda sam skrenuo desno na mali proplanak.
Bilo je to najgore mjesto zločina.
Izgledalo je kao mahniti napad.
Žrtva je napadnuta, odvučena
i izbodena 49 puta u području vrata i prsa.
I ležala je s rukama ispred lica,
kao da se i dalje pokušava zaštititi.
Bilo je čudovišno.
Detektivi su mi rekli da je Rachel napadnuta s leđa.
Da je više puta izbodena i da je silovana.
Da su Alexa našli kako se drži za majčino tijelo.
I da su ga morali odvući
da se pobrinu o njemu.
Alex je odvezen u ovu bolnicu.
Kad sam stigao,
rekli su da bi voljeli da razgovaram sa psihologom
prije nego što vidim Alexa.
Psiholog je rekao da su djeca otporna.
Mogu prebroditi i najgore situacije.
Rekao je da moraju znati
da je ovo konačno i da se ta osoba neće vratiti.
Alex je izašao u naručju medicinske sestre i izgledao je nevjerojatno potišteno.
Imao je posjekline ispod očiju, modrice na obrazima.
I intenzivan pogled u očima,
kao vrlo stara osoba u vrlo mladom tijelu.
Podigao sam ga i izrecitirao što je rekao psiholog.
Da se dogodila nesreća, da je mama mrtva i da se neće vratiti.
Samo je zurio. Nije postavljao pitanja.
Ali bilo je jasno da mi govori: „To već znam.”
Znate? „To je nešto što mi zbilja ne moraš objašnjavati.”
Alexe, okreni se i mahni mi.
Mahni.
Više nije pitao gdje mu je majka. Nijednom.
Policija je ogradila park
netom nakon što je prolaznik pronašao polugolo tijelo.
Detektivi kažu da je ubijena u mahnitu napadu
koji je vidio njezin dvogodišnji sin.
Urednik me nazvao i rekao:
„Upravo smo pročitali
da je došlo do smrtonosnog probadanja u Wimbledon Commonu.
Moraš smjesta otići s ekipom.”
Wimbledon kao mjesto
vrlo je bogato, s lijepim kućama.
Wimbledon Common prostire se na oko 445 hektara parka,
doslovce na rubu središnjeg Londona.
Ubojstvo se dogodilo usred dana,
a policija kaže da je uvjerena da bi ubojica bio umrljan krvlju.
Eve Richings, Sky News.
Bilo je opipljivo koliko su policajci na mjestu događaja bili potreseni.
Prolaznik ju je našao polugolu,
a za tijelo se držao dječak.
Načelnik Bassett,
koji je bio glavni pozornik zadužen za istragu,
iznio je prvo izvješće.
Dječak je bio prekriven blatom i krvlju.
Krv možda dolazi od majke.
Bio sam detektivski narednik i u vrijeme istrage
bio desna ruka Johna Bassetta.
Kad smo stigli na poprište zločina,
vidio sam da je užasno patila
tijekom napada.
Kad smo pobliže pogledali truplo, bilo je u neprirodnu položaju.
Strgnuo je odjeću s nje.
Bilo je vlage na truplu i oko njega.
To je upućivalo na to da postoji moguća seksualna konotacija.
Bilo je strašno da je netko tko može počiniti takav zločin
na slobodi.
Očito, ako imate nekoga tko će to učiniti,
onda će se to vjerojatno ponoviti.
I pritisak raste da ga uhvatimo prije nego što to ponovi.
Policijske su ekipe provele drugi dan češljajući 400 hektara W. Commona
da nađu tragove divljačkog ubojstva.
Veličina Wimbledon Commona,
odmah sam shvatio da nas čeka težak posao.
Obično, kada dođe do ubojstva,
imate oko 10-15 policajaca.
Mislim da smo ih imali oko 40.
Otpočetka je bilo očito da će ovo biti jako važno.
Službeno su naveli da je ubijena majka Rachel Nickell.
Truplo je danas identificirao otac njezina malog sina.
Kad vidim slike Rachel Nickell,
kad vidim kako je izgledala,
blistala je vitalnošću.
Ljudi mogu projicirati sebe u takav život.
Sjećaju se da su imali 23 godine
ili se mogu sjetiti da su bili novopečeni roditelj.
Gledali smo ljubavnu priču na fotografijama koje su objavili.
Bila je to trenutačna povezanost. Bilo je… Dotad to nisam bio doživio.
A ni otad.
Bili smo nerazdvojni. Osjećali smo da smo se posve zbližili.
Ljudi sanjaju takvo iskustvo.
Da se zaljubite preko ušiju i osjećate se potpunima s nekim.
Oboje smo se osjećali blagoslovljenima.
Kad je Rachel zatrudnjela, to je bio šok.
Ja sam imao 25, a Rachel 19 godina.
Bila je na putu da završi studij,
nađe karijeru, dobar posao.
Ali čim je Rachel vidjela da sam predan,
shvatila je da možemo uspjeti.
Pa smo se odlučili na to.
Kad prvi put uzmete dijete u naručje
i gledate ga kako diše,
to je nešto nadnaravno.
Apsolutno nadnaravno.
Morate vjerovati u magiju ako ste vidjeli rađanje djeteta.
Rachel je bila rođena majka.
Oduzimala je dah.
Njih dvoje toliko su se voljeli.
Ispunjavali su jedno drugo.
To je ljudska reakcija.
Poželiš da se to dogodilo tebi, a ne njima.
Detektiv je predložio da odemo u stan
i uzmemo neke stvari.
Ubacivao sam Alexove omiljene stvari u vrećicu, znate.
Njegovog omiljenog medu, kratke hlače i majice, pidžamu
i ovčju kožu na kojoj su spavali svake noći otkako se rodio.
Više nismo živjeli ondje. Činilo se da je taj prostor narušen.
Dečko Rachel Nickell,
mlade majke ubijene u W. Commonu jučer u južnom Londonu,
traži pomoć da pronađu ubojicu.
Nisam bio spreman kad sam ušao u onu prostoriju.
Ondje je zasigurno bilo stotinu novinara.
Ondje su bile kamere, teleobjektivi,
TV kamere uperene prema vama, poput neprijateljske bojne.
Svi su htjeli vidjeti kakav je bio Rachelin partner.
Netko zasigurno nešto zna
zbog same žestine napada.
Nisu mogli hodati i to ne primijetiti.
I rekao bih svima koji poznaju tu osobu,
bez obzira što misle o njima,
molim vas, javite se prije nego što uništi tuđi život.
Ali svi su najviše htjeli znati što se dogodilo Rachelinu sinu.
Bio je to strašan šok.
Ne, nije ništa rekao.
Ne znam kako će biti u budućnosti, ali zasad nije loše.
Nije ozlijeđen, hvala Bogu.
I najveća je sreća, kažu,
što se neće mnogo toga sjećati.
Vratili smo se u park da ostavimo ružu za Rachel, da se oprostimo
i iznenada smo bili na naslovnicama.
Objavili su sliku u boji Alexa u mom naručju,
posve prepoznatljivog.
Identificirali su jedinog svjedoka ubojstva njegove majke,
a postojala je mogućnost da se poremećena osoba vrati
da se riješi jedinog svjedoka zločina.
Ako dotad i nismo bili u opasnosti,
otad smo bili u najvećoj opasnosti.
Dvogodišnji Alex Nickell dobro je,
ali u stanju je dubokog šoka nakon te muke.
Mislim da dvogodišnjak ne može pojmiti smrt.
Koliko bi ta trauma mogla trajati?
I cijeli život.
Padala je kiša i isprala pauka…
Uspjeli smo pronaći utočište u kući moje majke.
Alex je imao noćne more, grozne noćne more.
Kad bi mirno prespavao noć, zadnji sat
bio bi u teškoj situaciji.
Što god da sam osjećao, morao sam to progutati,
maknuti, riješiti to poslije. Ne možeš se sad nositi s time.
Bez obzira na to, znate,
u kako sam užasnoj situaciji bio u tom trenutku,
dijete je bilo prioritet.
Policijski napori da uhvate ubojicu uključuju 54 detektiva.
Koje je to ime?
Ovo je jedna od tri posebne sobe za incidente.
Već je bilo 1500 poziva građana.
Svaki treba procijeniti i djelovati.
Bilo je teško organizirati tako složen slučaj.
Soba za incidente.
Morali smo proći kroz kaos da dobijemo što više informacija.
Telefoni zvone.
Vidjeli ste Racheline fotografije.
-Da. -Da?
-Jeste li je već vidjeli tu? -Ne.
Uzimali smo izjave u parku.
Netko ga je sigurno vidio
kako dolazi na poprište ili odlazi s njega.
Vladao je pritisak da nađemo svjedoka.
Odred za ubojstvo R. Nickell u Wimbledonu. Već su vas zaustavili?
Ali odgovaramo što brže možemo.
Imamo zaostatke. Neću to poreći.
Ali na kraju ćemo sve obići.
To ovisi o meni i policajcima koji rade za mene.
Uhvatit ćemo ga.
Uzeti su uzorci s mjesta zločina
i poslani u laboratorij na analizu DNK-a.
Stalno sam udarao u zid.
Biolog je rekao: „Nema ništa.”
Pomislio sam: „Kako to mislite? A njezin DNK?”
„Ne, nema ničega.”
Nikad se nisam susreo s time. To je bilo čudno.
Znanstvenik je rekao:
„Pa, pogledat ćemo opet iz drugog kuta.”
Ali i dalje ništa.
Zavladao je osjećaj beznađa jer je tu osobu trebalo pronaći što prije.
A mi dva ili tri tjedna poslije
nismo nimalo napredovali od prvog dana.
Imali smo poprište ubojstva bez svjedoka,
bez forenzičkih dokaza.
I to je bilo to. Što dalje?
Iako je situacija bila strašna,
policija je htjela razgovarati s Alexom o onome što je vidio.
Naša je najveća briga
da nađemo tu osobu, ali više od svega,
da spriječimo da se to dogodi nekom drugom ako možemo.
Morali smo biti vrlo oprezni u odnošenju prema mladom Alexu
jer je očito svjedočio traumatičnom događaju.
Dakle, primali smo savjete o tome.
Kako si?
A savjet je bio da to trebamo riješiti
preko dječjeg psihologa.
Pokazat ćeš Jean knjigu o dinosaurima?
Sviđaju mi se pterodaktili.
Da.
Bila sam psihijatrica za djecu i adolescente.
Ovo je bilo jedinstveno iskustvo.
Ovo je bio jedini slučaj na kojem sam radila
gdje je dijete bilo jedini svjedok nasilna zločina.
Vidi, moja knjiga o dinosaurima.
Da, ovi mi se sviđaju. Leteći.
Ali svi mi se sviđaju.
Svi ti se sviđaju, da.
Rekla sam da možemo kod mene.
Tijekom prvog razgovora ondje smo bili policajac,
André, ja i dječačić.
Policija se silno nadala
da im to dijete, koliko god malo, može dati više informacija.
Nisam znala kako takav intenzivan rad
može utjecati na malo dijete.
A ipak racionalni dio mog mozga u potpunosti se složio da je to važno
kako bismo spriječili daljnja ubojstva. Postojala je dvojba.
Bila je to jako teška odluka.
Samo sam pokušavao paziti na sve.
Da smo prešli granicu, morali bismo prestati.
Jučer je bilo strašno, zar ne?
Kako je bilo?
Dinosaur je bio velik.
Veliki dinosaur na tlu.
Troje manjih su ga jeli, zar ne?
-Da. -Bili su prekriveni krvlju, zar ne?
Prekriveni krvlju? To je zasigurno bilo teško.
Oni to neće vidjeti.
Odlučili smo da bi bilo najbolje
da ja postavljam njezina pitanja
kako bi Alex odgovarao što prirodnije.
Alex je bio krvav, zar ne? Bio si krvav.
Odjeća ti je bila prekrivena krvlju, zar ne?
-Da. -Kad si bio s mamicom onog dana.
Uglavnom sam se pokušavala usredotočiti samo na Alexa i promatrati ga.
U tom trenutku nije mnogo govorio.
Nerado je gledao ljude.
Ali… mislim da je pokazivao stres
nakon vrlo teške traume.
Njegov govor tijela to je pokazivao.
Mislim da sad znaš da se grozne stvari odjednom dogode.
Mislim da si jako uplašen.
S Jeanine točke gledišta, mislila je da je bolje forsirati.
Kad si vidio čovjeka kako stoji,
je li gledao tebe ili mamicu?
Mamicu.
Tebi nije ništa rekao?
-Nije. -Nije vikao na tebe?
-Je li vikao na tebe, Alexe? -Nije.
Kako sam dolazio do incidenta,
vidjelo se da se promijenio. Bio je napet.
Alexe, je li te udario?
-Nije. -Rukom?
Nije.
Nije me zanimalo koliko informacija možemo izvući iz djeteta.
Nego kakvu štetu mogu nanijeti takvi razgovori
i kako će utjecati na njegov oporavak.
To vam ne mogu reći.
Ne, bolno se toga prisjećati, zar ne?
Želiš reći da nam ne možeš reći?
-To vam ne mogu reći. -Ne?
Nije bilo jasno koliko je toga možda vidio.
Da barem nije ništa vidio.
Nadao sam se da ga je odgurnuo i da se sve to dogodilo izvan,
znate, izvan njegova
prepoznavanja i shvaćanja.
Znaš kad je mama ležala na tlu i čovjek je otišao?
-Jesi li joj što rekao? -Ne.
-Jesi li razgovarao s njom? -Ne.
Jesi li se bojao?
Da.
Mislio si da spava?
Da.
-Jesi li? -Da.
Htio si da se probudi?
-Htio si da se probudi? -Da.
Je li se probudila?
Nije.
Bilo je jako napeto.
Svakih nekoliko dana novi razgovor. Trajalo je nekoliko tjedana.
Alex je pokazao nevjerojatno sjećanje,
za tako malo dijete.
Događaji, kako su se odvijali,
odakle je, znate, loš čovjek izašao,
znate, iza njih
i kako je poslije otišao,
oprao ruke u potoku, a zatim nestao.
Alexe, čovjek koji je ozlijedio tvoju mamu, kakve je hlače imao?
-Ove. -Te?
A onda je Alex počeo opisivati tu osobu.
-Koje su boje bile? -Plava.
Koje su mu boje bile cipele?
Te boje.
Dobili smo njegov opis mlađeg bijelca,
bijele košulje preko plavih hlača,
smeđih cipela.
Ali najvažnija je stavka bila da se Alex sjetio
da je nosio remen preko bijele košulje,
poput mesarske pregače.
Alexov je opis sličio opisu žene
koja je vidjela muškarca kako hoda prema poprištu
deset minuta prije ubojstva,
nosio je bijelu košulju, tamne hlače
i imao je nekakvu torbu.
Došli smo do zaključka da je od svih ljudi u parku
on najvjerojatniji sumnjivac.
Sad smo ga samo morali naći.
Načelniče, može li se reći
da ste zapravo jako malo napredovali?
Da, to je poštena procjena.
Nadao sam se da ćemo ga dosad uhititi,
ali kad vidite razmjere mog problema ovdje u parku,
shvatit ćete zašto.
Policija se obratila kriminalističkim psiholozima
da izrade profil napadača.
U to vrijeme gledamo filmove poput Kad jaganjci utihnu…
Ispitujemo sve serijske ubojice u pritvoru radi psiho-bihevioralnog profila.
…gdje kriminalistički psiholozi otkrivaju tko je sumnjivac
profiliranjem počinitelja.
Zanima me to. Kao što sam rekao, Amerikanci imaju mnogo uspjeha.
Jedan stručnjak kojeg su konzultirali jest Robert Ressler, umirovljeni agent FBI-a.
Ressler je intervjuirao brojne američke seksualne ubojice,
poput J. Dahmera.
Kaže da je čovjek koji je ubio Rachel Nickell neorganiziran.
Prvo što pomisle: serijski ubojica.
Hoće li se to ponoviti za nekoliko dana ili tjedana?
Imamo posla s neorganiziranom, mahnitom,
možda mentalno poremećenom osobom.
Iako je John Bassett upoznao Boba Resslera, to je bio brzinski posjet.
Ali smatrali smo da bismo trebali poticati ideju profiliranja krivca.
I tako se najvažniji profiler prijestupnika,
koji je prije radio s policijom,
uključio u ovu istragu kao savjetnik.
Kad me policija zamoli da pomognem,
to obično bude zato što je nešto zapelo na neki način.
Siguran sam da je tako bilo i s ubojstvom Rachel Nickell.
Paul Britton sa Sveučilišta Leicester radio je na najzloglasnijim zločinima.
U svakom slučaju policija kaže:
„Od vas trebam
nešto što će mi pomoći da identificiramo počinitelja.”
Dennis Nilsen, kojega je u zatvoru ispitivao psiholog Paul Britton,
vrebao je mladiće beskućnike.
„Nešto što će me približiti tomu da ga spriječimo da to ponovi.”
P. Britton, forenzički psiholog,
kaže da Westovi nisu jedinstveni kao što ljudi misle.
Siguran je da na slobodi ima drugih masovnih ubojica.
Pozvali su me da pogledam taj slučaj
između tri i četiri tjedna nakon što je Rachel ubijena.
I htjeli su moje mišljenje,
psihološku analizu o tome tko je to mogao učiniti.
Imam materijale s poprišta zločina.
Imam snimku. Imam karte parka.
Ali ono što moram učiniti
jest zapravo posjetiti poprište.
Kod vjetrenjače u Wimbledon Commonu nalazi se parkiralište.
Parkirali smo
i hodali do mjesta zločina.
Počinitelj bi tražio
mjesto gdje može naći žrtvu prilike.
Negdje gdje će moći promatrati,
nadzirati.
Čeka da nađe nekoga tko bi bio najbliže njegovoj želji,
a to je bila jadna Rachel Nickell.
Mogao je gledati i promatrati
jer je on promatrač. On nadzire.
I tako često,
govorim otvoreno, nemojte mi zamjeriti,
razmišljao bi…
„Ta me kuja pogledala svisoka.
Neću to trpjeti.
Bit će moja.”
Imate vrlo usredotočenu namjeru da uništi tu mladu ženu.
Ali Rachel Nickell vjerojatno se ne bi tako olako prepustila smrti
bez nekakve reakcije.
No ako netko govori:
„Sada radi što ja želim ili ću ozlijediti dijete”,
to sve mijenja.
Dijete je ondje kao talac.
Dijete je ondje kao žeton za pregovore.
Ona zna da se odriče života za svoje dijete.
Bio sam posve jasan.
Ubit će druge ljude.
To nije statična slika.
To je samo sličica u filmu koji se nastavlja.
Kad si se vratio mami, je li stajala ili ležala?
Ne sjećam se.
Nemoj me pitati ta pitanja, tata.
Odlično ti ide, Alexe. Dobro ti ide.
Dani prelaze u tjedne, a tjedni u mjesece.
Došli smo do točke kad je postalo teško i repetitivno.
I tada sam osjetio: „Ovo je…
Dobivamo sve manji povrat. Što nam još može dati?”
-Kad si se vratio mami… -Dosta mi je.
-Dosta ti je? -Da.
-Još jedno pitanje, Alexe. -Ne. Ne više.
U redu, u redu je. Dođi.
Bio si dobar. Bio si jako dobar.
Drugi ćemo put o ostalome, može?
Ne.
Ne, i tada će mi biti dosta.
-I tada će ti biti dosta? -Da.
Nećemo više razgovarati.
Policija je htjela pokušati posljednji put.
Smislili su još očajniju ideju
da odemo u Wimbledon Common i proživimo to.
Nadali su se da će se, kad vidi mjesto ubojstva,
prisjetiti još detalja.
Ja sam sumnjala u to,
ali nisam im mogla to zabraniti.
Dobro.
Dakle, to nije još jedna seansa koja se ponavlja
u istom okruženju. Možda ima neke vrijednosti.
Kad smo stigli onamo, nerado je izašao iz auta.
Mučila ga je nazočnost svih tih nepoznatih odraslih
jer se pojavila policija.
Ne samo detektivi koje je znao. Bilo je još policajaca.
Izašli smo iz auta i počeli hodati.
I tada je bio sretan.
Hodali smo tim putem.
Alex i ja počeli smo trčati iz zabave.
Dobro se zabavljao. Ali hrpa je policajaca trčala iza nas,
kao i psihologinja.
Policija nas je vodila,
ali vidjela sam da dječak zna kamo idemo
i prisjećao se.
Bili smo sve bliže mjestu zločina.
Primijetila sam da je dijete bilo sve napetije
i prilično sam sigurna da se prisjećao.
Alexe?
Gdje je bio čovjek koji je ubio mamu?
Ovdje?
Kad je počeo razgovarati s mamom?
Sjećaš li se?
Jednom si rekao
da je razgovarao s mamom prije nego što ju je ubio.
Sjećaš li se gdje je razgovarao s mamom?
Dolje kraj jezera?
A onda je došao trenutak kad je posrnuo i pao prema naprijed.
Ridao je i jecao.
I tada je Andréu bilo dosta.
Ovo je jebeno glupo.
Plakao je, a ja sam pukao.
To mi je bilo dovoljno.
To ga je previše opterećivalo,
kao i mene.
Idemo! Jebeno idemo!
Pa sam ga podigao i samo sam krenuo prema autu.
Odvezli smo se punom brzinom, ostavio sam ih u našoj prašini.
Ali nisam bio priseban
pa sam se zaustavio čim sam mogao, našao mirno mjesto.
I počeo sam ridati
i jednostavno nisam mogao prestati.
Jednostavno se nisam mogao suzdržati.
Tada nisam mogao biti snažan.
I znao sam da me gleda. Tada se već bio smirio.
Ali morao sam to izbaciti iz sebe.
I onda, znate, kad sam se sabrao,
rekao sam da mi je žao
i da se vraćamo baki.
Pa smo otišli.
Tad sam ih zadnji put vidjela.
Učinila sam što sam mogla.
Nisam bila zadovoljna onime što sam učinila, no pokušala sam i…
Tuga. I…
samo saznanje da taj pokušaj nije upalio.
Prvo, zloglasni zločin
koji je prije dva mjeseca dospio na naslovnice.
U W. Commonu u JZ Londonu mlada majka, Rachel Nickell,
zaustavljena je i više puta izbodena.
Čini se da je to nasumično ubojstvo,
zbog čega ga je izuzetno teško riješiti.
Večeras detektivi stavljaju sve karte na stol
i mole naciju da pomogne u nalaženju ubojice.
Došli smo do faze u istrazi
kad smo bili sasvim uvjereni da je opis koji smo imali
vjerojatno odgovarao ubojici.
Bilo je vrijeme da se obratimo medijima
da vidimo može li tko navesti neko ime,
na koga eventualno sumnja.
U dvadesetima ili tridesetima.
Bio je visok, viši od 180 cm i imao je kratku smeđu kosu.
Imao je bijelu košulju s gumbima i tamne hlače, moguće plave,
nosio je malu, tamnu torbicu.
Zanimljivo, remen mu je bio preko košulje, a ne oko hlača.
Od ove točke dodajmo neke informirane pretpostavke.
Klinički psiholog i savjetnik izrađuje profil vjerojatnog ubojice.
Od mene su dobili
psihološku analizu ubojice, točku po točku, prema mome mišljenju.
Ubojica je mlađi od 30 godina. Živi ovdje.
Ima malo prijatelja i bavi se samotnim hobijima.
Možda ga zanimaju borilačke vještine.
Voli pornografiju.
Nema stalnu djevojku.
Ako je imao djevojke, nije ih zadovoljio.
Seksualno neiskusan…
Rekao sam im da prijestupnik vjerojatno ne živi daleko.
Bio je netko tko se znao snaći na tom području.
Putovao je pješice.
Nazovite telefonski broj…
Nakon Crimewatcha
pristiglo je mnogo poziva.
Što se tiče ubojstva Rachel Nickell,
90 poziva zadnji put kad sam razgovarao s ekipom.
Deset ih je vrlo zanimljivo.
Jedan je čovjek otišao ravno na vrh popisa prioriteta.
Zvalo nas je dvoje ili više lokalaca,
govoreći da slika fotorobota
sliči Colinu Staggu.
I dali su do znanja da misle da je bio tip osobe
koja je mogla izvršiti ubojstvo.
Priznao je da je bio u parku
otprilike u isto vrijeme kad je pronađena Rachel.
Žena koja je vidjela muškarca koji hoda prema mjestu ubojstva
poslije je odabrala Stagga iz identifikacijske vrste
kao tu osobu.
Policija kaže da je uhićen jučer oko podneva.
Još ga ispituju.
Stagg je živio blizu parka
i kad je uhićen, pretražili su mu stan.
Bilo je vrlo čudno u tom stanu.
Sjećam se kad smo stigli, nešto je bilo na ulaznim vratima.
Pisalo je: „Pazite se, kršćani” ili nešto u tom smislu.
Bila je jedna soba
u kojoj su znakovi zodijaka bili nacrtani na podu,
a posvuda su bile i gotičke slike.
Bilo je to bizarno mjesto.
Pozornik je pronašao ormarić,
a u ormariću je bila oprema za preživljavanje.
Bilo je noževa.
Imao je i palicu s kuglom na kraju.
I to je upućivalo na to da nije bio prosječan građanin,
da je kod njega nešto čudno.
I, naravno, posve je odgovarao profilu prijestupnika.
No postojao je problem.
Unatoč činjenici što je odgovarao profilu prijestupnika,
nismo imali dokaza da ga povežemo s ubojstvom.
Priznao je da bi se sunčao nag u parku
te je optužen za nedoličnost. No onda su ga pustili.
To nas je razočaralo jer ne samo da je bio dobar sumnjivac
nego je bio i jedini sumnjivac u cijeloj istrazi.
Morali smo dokučiti je li on naš krivac.
Bez forenzičkih dokaza
nismo znali.
Nakon što su pustili C. Stagga, novinari su bili na našem pragu.
Alex je bio jedini svjedok ubojstva svoje majke,
a počinitelj je još bio na slobodi.
Dakle, bio je u opasnosti.
Tad sam znao da ondje nismo sigurni
i morao sam ga odvesti.
Nismo imali mnogo povjerenja ni u koga.
Pa smo poduzeli sve moguće mjere da nas ne slijede i ne prate…
i krenuli smo u mrak.
I otišli smo na obalu
da se što više udaljimo od ubojice na slobodi
i neumornog novinarskog čopora.
Ostavili smo prijatelje i obitelj. Ostavili smo sve materijalno.
Napustili smo zajednički dom.
Ponijeli smo samo ono što smo mogli nositi.
Prešli smo granicu i ušli u novi svijet.
ŠEST MJESECI POSLIJE
Rachel i ja govorili smo o preseljenju u Francusku.
Proveo sam mnogo vremena u Francuskoj kao tinejdžer.
Često sam igrao tenis
i autostopirao, pa sam dobro poznavao zemlju.
Bili smo u malom selu, samo nekoliko kilometara od obale.
Prvi sam put stao pred vrata
s ključevima u rukama, otvorio vrata
i imao sam divan osjećaj novog početka.
Imam samo dva. Ti ih imaš oko 50.
Pogledaj ispod…
Bilo je apsolutno idilično.
Lijepa kućica.
Pogled iz dvorišta.
Kokoši su trčale. Psići su trčali uokolo.
Napokon možemo stati,
sabrati misli i osjetiti mir i tišinu oko sebe.
Alexe, lakše malo.
Lakše malo.
Zaboljet će te trbuh budeš li tako jeo.
Osjećao sam se kao da smo ostavili veliko zlo iza sebe.
Kao da smo na spokojnu mjestu.
Napokon se činilo da nam ide nabolje.
Bilo je to apsolutno blaženstvo.
Znate? Samo to što smo opet anonimni.
Dobra večer. Detektiv koji vodi lov na ubojicu R. Nickell,
žene ubijene u W. Commonu prije godinu dana,
kaže da bi mogli smanjiti istragu ako ne dođe do većeg napretka.
Mislim da ako ništa ključno ne izađe na vidjelo u iduća dva mjeseca,
rekao bih da će to biti kraj istrage.
John Bassett govorio je novinarima da nema tragova,
da je istraga došla do zida
i sve se stišavalo,
dok se cijelo vrijeme nešto događalo.
Pisalo je: „Prilažem nacifrano pismo
i ako ga ne želiš pročitati, ne moraš.”
No znatiželja me nadjačala i morala sam pročitati pismo.
Nazvala nas je žena koja je vidjela Colina Stagga
na televiziji i rekla: „S tim sam čovjekom
razmjenjivala ljubavna pisma.
I ta su pisma bila vrlo čudna.”
Koristi se najprostijim i najvulgarnijim riječima kojima može.
Pitao me sviđa li mi se pismo.
Rekla sam da me se nije dojmilo.
Rekao je da mi je napisao drugo
i da mi ga želi poslati, no ja sam odbila.
Ako dobijem još jedno pismo, dat ću ga policiji.
Poslala nam je ta pisma,
što nam je dalo uvid u način na koji je Colin Stagg razmišljao.
Onda me John Bassett zamolio da odem gore u njegov ured
i upoznao me s policajkom.
„Ovo je moj detektivski narednik
i želim da on zna što se događa.”
A onda su mi objasnili
da će se odviti tajna operacija
kako bismo dokučili mogu li seksualne maštarije Colina Stagga
otkriti neke informacije o ubojstvu
koje zna samo ubojica.
Došla je policija
i pitala mogu li im pomoći s tajnom operacijom.
A to će učiniti tako
što će policajka na tajnom zadatku napisati pismo Colinu Staggu
pod lažnim imenom Lizzie James.
Pokušava ga nagovoriti da joj piše o svojim seksualnim maštarijama
i ako on odgovori
na način koji je bio sličan načinu
na koji bi odgovorio ubojica Rachell Nickell,
onda imate osnovu za daljnju istragu.
Colin Stagg odgovorio je.
Draga Lizzie, tako mi je drago što voliš moja pisma
i što si tako slobodoumna i nesputana poput mene.
Želim dominirati tobom.
Oči će ti zasuziti zbog stvari koje ću ti raditi.
Ostat ćeš ponižena i prljava.
Policija je bila uzbuđena
kad je Colin Stagg prvi put uključio i seksualne elemente u pismo.
Smatraju da to opravdava njihovu operaciju
i da mogu doznati još toga
te da nisu potratili vrijeme.
Jednog dana, nakon što smo bili ondje godinu dana,
Alex i ja igrali smo se mačevanja.
Rekao je: „Ovo je kao kad je došao zli čovjek.”
I pokušao sam…
Pribrao sam se
i pokušao sam nastaviti što prirodnije.
Jednog sam jutra sjeo za mali crveni stol,
postavio kameru i…
i pokušao razgovarati o onome što se dogodilo.
Alex je htio crtati
i htio je da mu pomognem s crtežom.
Tata, možeš li mi pomoći nacrtati mamu na ovom komadu papira?
I dok smo tako crtali,
Alex je rekao nešto
zbog čega sam shvatio što je vidio.
Je li ga mama vidjela?
Mislim da ona nije.
Ne? Jesi li ga ti prvi vidio?
Da, ja sam ga prvi vidio.
Je li imao torbu?
Da.
Je li je otvorio ili je bila otvorena?
Otvorio ju je.
I što je izvukao?
Nož.
Evo mame. Eno zlog čovjeka.
Gdje je nož?
-Što ti je učinio? -Srušio me.
-Srušio te? -Da.
Zlikovac je gurao svoje stvari u nju.
Što joj je gurao?
Nož. Evo njegovog noža.
Vidio si ga?
Da, vidio sam nož.
Jesi li vidio svaki put?
Vidio sam… Da, sve sam vidio.
Baš sve.
Bio je ondje, sve je vidio,
upio je sve to, znate,
preživio gotovo godinu dana
čuvajući sve to u glavi.
-Jesi li sve vidio? -Da, sve sam vidio.
Jesi li odvratio pogled?
Da, gledao sam onamo.
Pogledao sam onamo da vidim događa li se nešto drugo.
-Jesi li? -Jesam.
Je li bilo grozno?
Da, bilo je grozno.
To je bilo teško čuti.
Znate, to je vaše dijete. Vaša beba.
Bio je ondje. Rachel također. Ja nisam.
Pokušao sam to zamisliti sve do te godine,
iznova, iz noći u noć. Htio sam znati što su prošli
jer sam htio nešto poduzeti ili podijeliti to na neki način.
A tada sam dobio potvrdu
onoga što se, znate, dogodilo, što je Alex vidio,
i to me vratilo nazad u stanje zamišljanja
kako je to bilo njima oboma.
Nekoliko tjedana poslije
stigle su vijesti
da će optužiti Colina Stagga za Rachelino ubojstvo.
Scotland Yard kaže da je Colin Francis Stagg uhićen jutros u 5.30
u svom domu u Roehamptonu u JZ Londonu.
Adresa na kojoj je uhićen
nalazi se kilometar i pol od mjesta u W. Commonu
gdje je Rachel lani ubijena.
Policija je cijeli dan prekapala vrt i skenirala tlo detektorima metala.
Colin Stagg uhićen je i odveden u policijsku postaju Wimbledon
kao osumnjičenik za ubojstvo.
Zatvoren je nakon tajne operacije
koja je uključivala policajku.
Uspostavila je blizak odnos sa Staggom.
Želite li se i službeno predstaviti?
Da, aktivna sam policajka.
Za potrebe ovog intervjua poznata sam kao Lizzie James.
Kad bih vam pokazao nekih 30 ili 40 pisama
koje ste razmijenili s Lizzie James,
imate li što reći o želji za spolnim odnosom
i o seksualnim postupcima u Wimbledon Commonu
i u javnoj šumi, uključujući upotrebu noževa…
Nemam komentara.
…gdje je potekla krv?
Nemam komentara.
Tijekom tajne operacije
Colin Stagg sastao se s tajnom policajkom
i dao joj je pismo
kojim je uveo noževe i svašta drugo
prisutno u maštarijama ubojice.
Sjećaš li se ovog pisma, Coline?
Nemam komentara.
„Čovjek zatim priđe svojoj odjeći i izvadi uže i nož.”
Ubojica Rachel Nickell imao je
niz vrlo konkretnih elemenata u svojoj maštariji
koji nisu tako česti.
I sad se čini da Colin Stagg ima isti taj skup maštarija.
Moramo pratiti maštarije kako napreduju
kako ste ih pisali Lizzie James.
Sve veća devijantnost,
sve veća dominacija, sve veće nasilje.
Potreba za poniženjem i dominacijom.
Bilo je toliko upiranja prstom prema njemu kao ubojici.
Mislim da ste otišli stazom gdje je vjetrenjača
i sjeli na travu.
Mislim da ste to opisali u jednom od svojih pisama Lizzie James.
I onda ugledate prelijepu plavušu
kako prilazi iz daljine.
-To se dogodilo Rachel? -Bez komentara.
Gledali ste je sa svog položaja i uhodili je.
Dojurili ste i napali je iz zasjede.
I gurnuli ste dječaka licem prema dolje.
Gurnuli ste dječaka u blato.
-Bez komentara. -Onda ste uboli Rachel 49 puta.
Bez komentara.
Petnaestog srpnja 1992. u Wimbledon Commonu
ubili ste Rachel Nickell,
uzrokujući njezinu smrt višestrukim ubodima.
Nemam komentara.
Nakon što je proveo noć u policijskoj postaji,
C. Stagg brzo je odvezen na Prekršajni sud u Wimbledonu,
optužen za ubojstvo Rachel Nickell.
Sudac ga je zadržao u pritvoru do sljedećeg tjedna.
Tužiteljstvu su predstavljeni
svi dokazi o pismima i razgovoru
te su odlučili da ima dovoljno dokaza
da ga optuže za ubojstvo.
Budući da smo maknuli Colina s ulice,
što se mene ticalo, to je bilo gotovo.
Odlučio sam da je to dobar trenutak da potražim nešto drugo.
Pa sam napustio istragu.
Činjenica da je Colin Stagg bio u pritvoru
pružila mi je osjećaj olakšanja.
Ali rano smo dokučili,
znao sam da ako si prošao situaciju kakvu smo mi prošli,
stalno se štitiš i imaš mentalitet čekanja da vidiš što će se dogoditi.
TRI MJESECA POSLIJE
JUGOISTOČNI LONDON
Policija u j. Londonu lovi ubojicu četverogodišnjakinje i majke
u jednom od najšokantnijih slučajeva koje su istraživali.
Ja sam mamica.
Prijatelji Samanthe i Jazmine Bisset pokušavaju shvatiti što je bilo.
Policiju je šokirala žestina ubojstava.
Viši pozornik rekao je da su ozljede Sam Bisset bile užasne.
Mislim, smatram se prilično okorjelim,
da to ne utječe na mene,
ali… čak i sad, pomislim:
„Isuse, što se to dogodilo?” Bilo je užasno, znate?
Micky Banks bio mi je nadređen.
Bio je viši istražitelj i zapravo…
sjećam se da me zagrlio
i rekao: „Rog, samo se pripremi, sinko.
Ovo je najgore što sam vidio.” Pamtim to i dan danas.
Onda smo ušli zajedno s forenzičkom ekipom
i prošli kroz stan.
Bio je to mali stan. Dvosobni.
I doznali smo da je Samantha Bisset živjela ondje
s četverogodišnjom kćeri, no dijelile su sobu.
Bila je samohrana majka, vjerojatno nije imala mnogo novca.
Bilo je mnogo igračaka u spavaćoj sobi, mnogo Jazmineinih slika na zidovima.
Činilo mi se da su bile jako bliske.
A kad smo ušli,
postalo je očito da je Samantha bila možda nasmrt izbodena u hodniku,
odvučena u dnevnu sobu
i stavljena na veliki jastuk u obliku zvijezde.
I bila je osakaćena.
Pokušali su joj odstraniti noge,
a tijelo je bilo rasporeno.
Kad smo se vratili niz hodnik,
spavaća soba bila je s desne strane blizu vrata.
Otišli smo u spavaću sobu,
a ondje je bila glava djevojčice, virila je iz… ispod popluna.
Mogli ste vidjeti raščupanu kosu
i ispostavilo se da je ugušena
i silovana.
Bila je mrtva, no izgledala je kao da spava.
Prva pomisao bila je: „Moramo uhvatiti krivca jer je manijak.”
Svi su htjeli uhvatiti gada koji je počinio taj zločin, znate?
Oko toga smo se svi složili.
Jer ako to ne učinite, opet će ubiti.
Jer kad počnu s time,
očito je da će postati serijski ubojica.
Bilo je više stotina otisaka u stanu
i, naravno, morali su proći kroz Odjel za otiske prstiju,
svaki su proučili pojedinačno.
Službenici za otiske gledali bi kroz povećalo
otisak prsta i identificirali ga prema krivuljama i tragovima,
što je umjetnost.
Ali u roku od dva mjeseca uspjeli smo eliminirati sve otiske prstiju,
što je samo po sebi prilično neobično
jer obično imate jedan ili dva otiska koji ostanu neidentificirani,
a često su osumnjičenikovi.
Nije bilo DNK-a. Nije bilo tragova.
Baš ništa što bi pomoglo istrazi.
Nismo našli ništa, što je vrlo neobično.
Nije bilo tragova provale u stan,
a detektivi priznaju da nemaju mnogo tragova.
Što se tiče motiva ovog ubojstva majke i kćeri,
čini se da ga zna samo ubojica.
Prišao mi je moj tadašnji načelnik
da mi kaže da uključim Paula Brittona
jer je bio stručnjak.
Obavio je mnogo posla u istrazi Rachel Nickell.
Onda su me odveli na mjesto ubojstva.
Stan u kojem su Samantha i Jazmine Bisset živjele
vrlo je važan zbog svoje lokacije.
Odmah iza stana
nalazi se vrt.
A dalje od toga
imate područje okruženo stablima,
gdje on sjedi, gleda, ispunjava svoje maštarije
i ima ovakve misli:
„Nećete me zadirkivati.
Nećete mi se rugati.
Da vidimo što ćete kad ja završim s vama.”
Paule Brittone, što mislite koliko ga poznajete?
Mislim da znamo što mu je prolazilo kroz glavu
u vrijeme zločina,
ali volio bih da mi kaže kako je krenuo putem
koji ga je naposljetku naveo da ubije, naudi Samanthi.
Želite da vam kaže?
Teško da će nazvati i reći:
„Mogu razgovarati s P. Brittonom?” i odgovoriti vam.
Mislim da postoji mogućnost da možda želi to učiniti.
Neznanci rijetko napadaju građane.
A nazočnost djece još je rjeđa.
Vjerojatno je već prije učinio nešto slično.
Nije samo izašao i učinio to. Postupno dođete do te razine nasilja.
Nismo mogli dokučiti kako
u razmaku od 16 mjeseci
između ubojstva u Wimbledon Commonu i ubojstva u Plumsteadu,
kako dvije različite osobe mogu počiniti tako okrutne, drske zločine.
Je li bilo moguće da je ista osoba počinila oba?
Žrtve su vrlo slične dobi i izgleda.
S objema je bilo dijete tijekom napada.
I broj ubodnih rana na Rachel Nickell i Samanthi Bisset
bio je oko 50.
Stoga su, na naš zahtjev,
viši detektivi koji su istraživali Nickellinu smrt
došli u sobu za incidente
da razgovaramo o sličnostima između obaju poprišta.
I ukratko su odbacili naš prijedlog
da je ta dva zločina mogla počiniti ista osoba.
Jer, naravno,
Colin Stagg bio je u pritvoru kad su Bissetice ubijene.
Pokušali smo ih uvjeriti da su možda uhvatili pogrešnu osobu.
I kako su reagirali?
Neprijateljski i apsolutno…
„Nema šanse da imamo pogrešnoga.”
Imali su sumnjivca
i nisu bili zainteresirani za raspravu o tome.
Bili su uvjereni da su imali krivca.
Otvaramo darove!
Prošla je godina i pol i Alex je bio dobro.
Nema mnogo darova ispod drvca.
Ispod drvca ima hrpa darova.
Snašao se u školi, sretan s prijateljima.
Uistinu je napredovao.
To je velika dizalica.
U to vrijeme
čuo sam
da policija želi da Alex svjedoči na suđenju Colinu Staggu.
Nadali su se da će im dati opise napadača
i opise njegovih kretanja prije i poslije napada.
I opet smo se našli u bezizlaznoj situaciji.
I što ćemo?
Ako je on krivac, a mi se ne pojavimo,
opet ide na slobodu.
Ali koju će cijenu platiti Alex
ako se susretne oči u oči s osobom koja je to učinila?
POLICIJSKA POSTAJA PLUMSTEAD
Mislim da je to bio samo osjećaj.
Samo osjećaj da nešto nije u redu.
Jer je to bio jedan od prvih zločina na kojem sam radio
u kojem su eliminirali svaki otisak koji smo imali.
Micky Banks mi se obratio
i htio je da ponovno istražimo otiske prstiju,
osobito otiske Samanthe Bisset.
Micky se jako trudio da se to ostvari
i odjel za otiske prstiju na kraju je popustio
i pristao na dodatno ispitivanje nekih sumnjivijih otisaka
koji su nađeni u stanu Bissetica.
Nakon nekog vremena nazvao me i rekao: „Imamo rezultat.”
Neki otisci prstiju
koje su isprva identificirali da pripadaju Samanthi Bisset…
zapravo su
pripadali čovjeku koji se zvao
Robert Napper.
To je bio trenutak eureke, znate.
Nikad to neću zaboraviti. Bože… Isuse, bio sam presretan.
Pronašli su tri ili četiri Napperova otiska u stanu.
Jedan je bio na rubu ispred vrata terase,
a neki su bili unutra,
gdje je očito ušao kroz francuski prozor.
Živio je u blizini. Imao je kratku kriminalnu prošlost
i zapravo je dva mjeseca proveo u pritvoru.
Napper je uhićen u svojoj kući u petak.
Živi u Plumstead High Streetu,
samo 800 m od poprišta ubojstava.
Nakon što je uhićen i obrađen, bilo je očito
da je patio od neke mentalne bolesti.
Kad su ga ispitivali,
davao je čudne odgovore u trećem licu,
kao da govori o nekom drugom.
Bio je tip koji misli da je drukčiji od nas ostalih.
Bio je suzdržan. Čudan tip.
Svi su rekli isto, svi koji su ga upoznali. Bio je čudan.
Otišli smo u njegov stan u Plumstead High Streetu,
vrlo malenu garsonijeru.
Nije imao krevet ni madrac, što je čudno.
Navodno je spavao na podu.
Počeli smo pretraživati stan.
Brzo smo pronašli crvenu kutiju s alatom
koja je bila na podu.
Bila je zaključana
i očajnički smo htjeli otkriti što je unutra.
Kad smo je otvorili,
bilo je noževa.
Bila je i knjiga.
U knjizi su bile metode, čini mi se, davljenja
i popis ranjivih točaka na tijelu
koje se mogu iskoristiti za napade, da nekoga onesposobite ili ubijete.
Ondje je bila i autokarta.
A na tim je kartama bilo kojekakvih oznaka i žvrljotina.
U to vrijeme nismo shvaćali što su.
Mislili smo da će to biti vrlo važno
u mogućoj identifikaciji poprišta zločina.
Na jednom crtežu
nalazio se niz stepenica
koje su izgledale kao da su možda Heathfield Terrace.
Na tom crtežu napisao je: „potencijalno područje”.
Identificirao je to kao svoju moguću metu.
Optužen je 28-godišnjak za ubojstva
samohrane majke S. Bisset i četverogodišnje kćeri prošlog studenog.
Robert Napper zanijekao je ubojstvo, no priznao je ubojstvo iz nehaja.
Danas će izreći kaznu Samanthinu ubojici.
Najtužnije u ovom slučaju bilo je to što je Samantha bila jedinica
i njezina majka Margaret
nije se oporavila od gubitka jedine unuke
i jedine kćeri.
Dovoljno je loše kad izgubite kćer,
ali još i unuku?
Obitelj je izbrisana.
Tragedija. Grozno.
I da ovaj slučaj bude još potresniji,
majka joj je umrla
dan prije Napperova suđenja u Old Baileyju.
To je vrlo žalostan slučaj.
Nešto poslije
ponovno smo gledali karte
i iako je većina oznaka bila u jugoistočnom Londonu…
jedna se oznaka nalazila daleko od Plumsteada,
u Richmond Parku u jugozapadnom Londonu.
Zove se plantaža Isabella.
A to je bilo javno zemljište vrlo blizu Wimbledon Commonu,
poprištu ubojstva Rachel Nickell.
Detektivi su prvo ispitali g. Stagga prošlog rujna.
Trebao bi se pojaviti na sudu optužen za ubojstvo Rachel Nickell.
Obavijestili su me prije suđenja da Alex neće biti potreban.
Da svjedočenje nije potrebno.
Dio mene bio je zahvalan što ne mora prolaziti kalvariju.
Drugi dio bio je zabrinut
da se tomu nismo posvetili kako treba.
Nekoliko dana poslije stigla je šokantna vijest.
Prijatelj me nazvao da vidi kako sam i pratim li vijesti.
A ja: „Kakve vijesti?”
A on je rekao: „Ne znaš?”
Rekao je: „Odbačena je.”
Čovjek optužen za surovo ubojstvo Rachel Nickell
u W. Commonu prije dvije godine
danas je izašao iz suda prije nego što je suđenje i započelo.
Bio je to potpuni šok.
Sudac Old Baileyja izgrdio je
policijske metode nakon što je odbacio slučaj
protiv čovjeka optuženog za ubojstvo Rachel Nickell.
Colin Stagg je oslobođen nakon više od godine u pritvoru
nakon što su ga navukli tajnom policijskom operacijom
koju je sudac žestoko kritizirao i proglasio je nedopuštenom.
Bio sam ljutit jer tko god da je odlučio da su ti dokazi dobri
i da će biti neoborivi očito je pogriješio.
Bio sam ljut jer je osoba koja je odlučila sve odbaciti
išla u krajnost jer su postojale čvrste indicije.
Vjerojatno je postojao osjećaj da ako treba donijeti odluku
o tome je li Colin Stagg počinio ubojstvo,
tu odluku treba donijeti porota.
Ali nismo stigli dotle.
Krunski odvjetnik William Clegg tvrdio je da je policajka lagala,
nudila seks i odnos.
Sudac Ognall rekao je
da je ponašanje policije pokazivalo ne samo pretjeranu revnost
nego i bezočan pokušaj inkriminacije
pozitivnim i varljivim ponašanjem najodvratnije vrste.
Nismo uspjeli.
A to nije dobar osjećaj.
„Život mi je uništila mješavina polovičnih psiholoških teorija
i priča napisanih da zadovolje seksualne potrebe
policajke na tajnom zadatku.
Sudac je prepoznao da nije bilo dokaza protiv mene,
ni forenzičkih ni priznanja, ničega.”
Na pitanje treba li se policija ispričati Colinu Staggu,
P. Condon rekao je da se policija već ispričala
onima za koje je osjećala potrebu.
Uopće se ne ispričavam
za istragu metropolitanske policije u ovom slučaju.
U potpunosti podupirem djela svojih pozornika
i preuzimam odgovornost za policijsku akciju u ovom slučaju.
Kao da smo se vratili na prvi dan.
A ubojica je na slobodi i bez zaštite.
A to je naglasio
Paul Condon, šef Meta, kad je izjavio
da ne traže nikoga drugoga.
U ovom trenutku nema novih informacija,
nema novih tragova za istraživanje.
Govorili su da se Colin Stagg izvukao s ubojstvom
i bio je na slobodi.
Osjećao sam se kao da nikomu ne mogu vjerovati.
I uvijek smo se pitali jesu li se prema nama odnosili drukčije
jer sam bio mladi crnac.
Izgubiš vjeru u sustav.
Dakle, svaki završetak koji…
koji bi imao ikakvog smisla morali smo pronaći sami
i nismo se mogli pouzdati u vanjske okolnosti.
Mnogo godina nije bilo pravog napretka.
Ništa se nije promijenilo u smislu onoga što smo znali.
Od prvog smo dana bili nas troje.
Znate, moj otac i ja i naš pas Molly.
Takvi smo bili kao obitelj.
Moj je otac znao da sam shvatio što se dogodilo.
Da me majka voljela
i da me nije htjela ostaviti.
Stoga moj otac i ja
nismo razgovarali o mojoj majci.
Nismo razgovarali o prošlosti.
Ali svejedno, osjećao sam bijes što se to dogodilo
i, znate, što god da sam učinio, nisam to mogao spriječiti.
Ako svjedočite tom stupnju zla,
znate, kao malo dijete,
iluzija koju imate da vas vaši roditelji,
koliko god dobri bili,
mogu zaštititi od zla,
mislim da se to, znate, posve uruši.
Alex je bio jako drag dječak.
Bilo je radosti u njemu.
Ali u predtinejdžerskim godinama bilo je ljutnje, znate,
a ljutnju je, posve opravdano, usmjerio prema meni.
Bio sam jako ljutit zbog mnogo toga što smo proživjeli.
Sastanci koji su trajali tjednima i mjesecima.
Ono što me najviše uzrujavalo bilo je
neprestano vraćanje na taj dan
i prijedlozi o tome kako bih se trebao osjećati.
I, znate, nosio sam to sa sobom.
Upao je u nevolje sa zakonom.
Zbog sitnica, ali policija nam je povremeno dolazila na vrata.
Mislim da nisam imao isto poštovanje,
isto povjerenje u svog oca kao nekoć.
Temeljna poenta bila je da je on bio zaštitnik obitelji kao otac
i, znate, nažalost dopustio je da nam se to dogodi.
U mojim tinejdžerskim godinama često smo se sukobljavali.
Imao sam neizmjeran osjećaj krivnje što nisam zaštitio svoju obitelj.
I osjećaš se glupo.
Osjećaš se kao budala
jer nam je rečeno da sigurnost povjerimo drugim agencijama.
Nekoć je to bio Divlji zapad i uzeo si zakon u svoje ruke
i štitio si, znate, svoje voljene sa svime što je trebalo.
To me tada pogodilo.
Ja to nisam učinio.
A volio bih da jesam.
Sa svakim tjednom koji prođe, sa svakim mjesecom,
sa svakom godinom koja prođe,
na nekoj se razini pomirite s time,
da se to možda neće riješiti.
DESET GODINA POSLIJE
LJEPOTICU JE UBILA ZVIJER „POMOZITE”
Do 2002. godine slučaj Rachel Nickell postao je neriješen slučaj.
Policija je došla i pitala bismo li ja i moja ekipa pogledali slučaj.
Iz novina sam znala da je to bio vrlo nasilan napad.
Ali bila sam svjesna da je Colin Stagg bio optužen,
a zatim oslobođen.
Ali mislim da je i dalje bio sumnjivac što se ticalo policije.
Htjeli su da mi to pogledamo novim očima
i vidimo ima li
u stvarima koje su tada prikupili,
je li bilo ičega u tome
što bi se moglo iskoristiti da identificiramo Rachelina napadača.
Bilo je nekih tragova na vrpci, na samoljepljivoj vrpci,
s Rachelina tijela,
a posebice s intimnih dijelova tijela.
Primijetili smo
da izvorni znanstvenici nisu našli DNK na tim vrpcama.
Odmah smo znali da nešto nije u redu
jer je trebala biti ogromna količina Rachelina DNK-a
na tim vrpcama.
Mislim da se vjerojatno dogodilo to
da ako imate previše DNK-a u uzorku,
može preplaviti tehniku da na kraju ništa ne vidite.
Jedna od prvih stvari koje smo učinili bila je ponovna analiza,
ali na malo drukčiji način.
Očekivano, našli smo mnogo Rachelina DNK-a.
Ali imali smo i sićušan trag muškog DNK-a.
Kad smo saznali da postoji muški DNK,
nismo znali hoćemo li ga naći dovoljno
da izvučemo dovoljno informacija
kako bismo identificirali jednu osobu.
Pa smo razvili posve novu tehniku,
novu osjetljivu tehniku
koja je uključivala uzimanje sićušne količine DNK-a iz uzorka
i umnožavanje DNK-a,
mi to zovemo pojačavanjem.
Da dobijete nekoliko puta više od izvorne količine,
pa imate dovoljno za analizu.
Trebalo je dvije godine
za razvoj ove tehnike do te mjere da je možemo iskoristiti.
Prije nego što smo provukli informacije koje smo imali,
naš DNK profil, kroz bazu podataka,
usporedili smo ga sa Staggom.
I sigurno se nije poklapalo s njime.
Pa smo provukli uzorak kroz Državnu bazu DNK podataka.
I kad smo to učinili, došlo je do podudaranja.
Zazvonio je telefon.
Iznenada, to je bila policija. Imali su vijesti.
Vijest je bila da su nekoga identificirali.
Rekli su da je osoba koja je identificirana
posve novo ime.
Baza DNK podataka otkrila je podudaranje
s Robertom Napperom.
A onda smo otkrili da je Napper u Broadmooru
jer je počinio ubojstvo majke i male kćeri.
Cijelo je vrijeme bio netko drugi.
U tom se trenutku
odigrao nama najgori mogući scenarij.
Da je još nekoga ubila
ista osoba u istim okolnostima.
Još jedna uništena obitelj.
Ako nisam znao koliko sam blagoslovljen što je Alex preživio,
kad smo saznali što se dogodilo Samanthi i Jazmine,
svaki dan zahvaljujem Bogu.
Jer smo samo milošću Božjom preživjeli zajedno
i samo je milošću Božjom on fizički preživio.
Jedne sam večeri gledao nogometnu utakmicu na TV-u.
Netko mi je pokucao na vrata
i bio sam malo iznerviran što sam propuštao utakmicu.
Ondje su stajala dvojica novinara i rekli su:
„Znali ste da je policija uhitila muškarca u vezi s Rachelinim ubojstvom
i imaju DNK dokaze da je on kriv?”
A ja: „Možete li se vratiti za sat vremena?
Gledam utakmicu.”
Rekli su da nema problema i otišli su.
Bilo mi je dosta svega.
Trajalo je 15 godina.
Colin Stagg danas je imao policijsku zaštitu
jer ga slučaj R. Nickell nastavlja proganjati.
Otkad sam uhićen, bilo je članaka u novinama
kojima su huškali ljude protiv mene.
Ljudi su vikali: „Kriv je”, „Objesite ga”
i slično.
G. Stagg ostao je u središtu pozornosti medija,
čak i nakon puštanja.
Nemoj!
Ljudima su utuvljivali u glavu
da su imali pravoga krivca koji se izvukao zbog tehničkih razloga.
Znate? Morao sam živjeti s time.
Mnogi su mislili da je kriv.
Ali nitko nije čuo dokaze za njega ili protiv njega.
To je značilo da je u limbu svih ovih godina.
Sad, 15 godina poslije, jedan je čovjek optužen.
On je 41-godišnji Robert Napper.
Posljednji optuženi Colin Stagg oslobođen je
jer ga je policajka pokušala uhvatiti u klopku.
Nikad nisam imao pravu djevojku do 29. godine.
Kad sam primio pismo od Lizzie James,
osjećao sam se jako…
sretno što je žena pokazala zanimanje za mene.
Jasno je da je posve nedužan i da nije upleten u taj slučaj.
Danas mu se ispričavam
zbog pogrešaka učinjenih početkom 1990-ih.
Ionako sam imao nisko samopouzdanje prije svega.
Ovo me još više unazadilo, tonuo sam sve dublje i dublje.
Osjećao sam se paranoično.
Ako bih slučajno pogledao ženu kako prelazi cestu,
odmah bih pomislio: „Ne, odvrati pogled”
jer me netko možda promatra,
misleći: „Čekaj, uhodi onu ženu.”
Pomislio sam: „Znaš, ovo je sad tvoj život.
Moraš nastaviti s time. Znaš, ne vjeruj nikomu.”
16. PROSINCA 2008. DVA DANA PRIJE NAPPEROVA SUĐENJA
U pripremi suđenja
jedan od glavnih detektiva rekao je:
„Nakon što doletite, naći ćemo se.”
Nešto mi je htio reći prije same sudnice.
U sedam navečer našli smo se u policijskoj postaji Hendon.
Odveo me u stražnju prostoriju.
Samo smo nas dvojica bili prisutni i gurnuo je dosje preko stola.
POVJERLJIVO
Ono što sam vidio u dosjeu
bio je posvemašnji i kaotičan popis pogrešaka
koje su se dogodile u istrazi.
POKUŠAJ SILOVANJA
To me shrvalo.
Vratilo me sve do prvoga dana.
Prvoga poziva,
prve vijesti da nam je Rachel oduzeta
i da je Alex prošao takvu kalvariju.
Pokušavali smo to shvatiti
iz tjedna u tjedan, iz godine u godinu.
I sve je to eksplodiralo.
Jer je pisalo da se sve to moglo spriječiti.
U ljeto 1989. godine,
tri godine prije Rachelina ubojstva,
kao i ubojstava Samanthe i Jazmine,
serijski silovatelj počeo je napadati žene,
neke s prisutnom djecom,
na stazi Green Chain Walk
koja prolazi kroz šumu i otvoreno javno zemljište u jugoistočnom Londonu,
što također nije daleko od mjesta ubojstva Bissetica.
DNK je identificirao jednog sumnjivca za niz silovanja.
Dvoje ljudi koji su vidjeli plakat nazvali su policiju i rekli:
„Taj crtež nevjerojatno sliči tipu po imenu Robert Napper.”
Dvojica detektiva istražuju silovanja na Green Chain Walku
te su otišli na njegovu tadašnju adresu.
Došao je. Obojica su razgovarali s njim.
Rekli su mu da je identificiran kao mogući osumnjičenik.
Onda su ga zamolili da dođe i dobrovoljno da krv,
na što je i pristao.
Ali nije došao u policijsku postaju,
pa su se vratili na adresu.
Spakirao se i otišao.
Otišao je.
Nakon toga,
budući da je bio viši
nego opisi žrtava silovanja,
odluku su donijeli
viši istražitelj i njegov zamjenik
da ga isključe kao sumnjivca iz te istrage.
I nisu poduzeli ništa drugo.
Što me i danas zbunjuje.
Da je Napper došao u policijsku postaju,
kako je rekao, i da su mu uzeli uzorak krvi,
bio bi uhićen za silovanja na Green Chain Walku.
To se nije dogodilo, što…
imalo je katastrofalne posljedice.
A onda je u dosjeu pisalo nešto
što me još više dotuklo.
VREMENSKI SLIJED
U rujnu ili listopadu 1989. i godinama prije Racheline smrti,
majka Roberta Nappera policiji je prijavila
da je priznao da je silovao ženu u Plumstead Commonu.
Ali policija to nije istražila.
To je bilo raskrižje.
Da je policija istražila poziv majke Roberta Nappera
i uzela mu uzorak krvi,
to je moglo spriječiti sve napade koji su uslijedili.
Mogli su spriječiti napad kojem je Alex svjedočio.
Kao i Rachelinu smrt.
Mogli su spriječiti smrt Samanthe i Jazmine.
Da su radili svoj posao kako treba, maknuli bi ga s ulice.
Danas gledamo
kako napokon rješavaju jedno od velikih neriješenih ubojstava.
Danas je ubojica Rachel Nickell proglašen krivim
za probadanje nožem u W. Commonu prije 16 godina.
R. Nappera izveli su iz ćelije
na optuženičku klupu u Old Baileyju
i ondje je, blijed i ćelav, dok su roditelji Rachel Nickell gledali,
napokon priznao ubojstvo njihove kćeri.
André, na tvom sam…
Današnje priznanje privodi kraju
jednu od najgorih epizoda u povijesti Scotland Yarda.
Priznali su da su mogli uhvatiti Nappera
i spriječiti ubijanje.
Da je policija postupila drukčije,
Rachel Nickell te Samantha i Jazmine Bisset
ne bi izgubile živote.
Moglo se i trebalo učiniti više.
Da je učinjeno više, bili bismo u položaju da to spriječimo,
kao i druge vrlo teške Napperove napade.
Svi smo odrasli uz bajke.
Svi smo odrasli s tim upozorenjem da ne idemo u šumu.
Tama, čudovišta, opasnost.
Ali to nije bajka.
Na ovom svijetu postoji pravo zlo.
Bio sam prisiljen pomiriti se s time.
Najviše me zbunjivalo zašto, znate?
Znate, gnjev na Boga koji
dopušta da se takve stvari dogode dobrim ljudima bez objašnjenja.
Imao sam zadatak,
a to je bilo da pomognem Rachelinu djetetu da izgura sve to
na najbolji mogući način.
Teškoće koje proživljavate s nekim
ili vas slome ili prekinu odnos
ili znatno ojačaju taj odnos.
Bili smo prisiljeni naći vlastiti kraj,
a mislim da je to zapravo dobro.
I na kraju je tu spoznaja da,
znate, nemate izbora nego da se pomirite s time.
Pomirite s time.
Moji su roditelji vjerovali u beskonačnost duha.
Da će moja majka uvijek biti uz mene, kamo god ja otišao.
Otac je sve žrtvovao za mene i za ono u što je vjerovao,
bez ikakvih jamstava kako će sve završiti.
Bio je dovoljno hrabar da učini ono što osjeća da je ispravno.
Zbog toga sam njegov vječni dužnik.
Prijevod titlova: Željko Radić