Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Tati?
Jo?
Jsi tady?
Jo.
16. ČERVNA 1993
Pomůžeš mi nakreslit maminku, tati?
Alexi, podívej se na mě.
Byl ten zlý muž před tebou jako teď já?
Nebo byl na téhle straně? Nebo na tamté?
- Byl přede mnou. - Byl přímo před tebou?
- Jo. - Viděla ho maminka?
Myslím, že ne.
Ne? Tys ho viděl první?
Jo, já jsem ho uviděl.
Měl tašku?
Jo.
A otevřel ji, nebo už byla otevřená?
Otevřel ji.
A co vytáhl?
Nůž.
Co ti udělal?
- Srazil mě na zem! - Srazil tě?
Jo.
A pak do ní ten zlý muž strkal věci.
Co do ní strkal?
Nůž. Tady je.
Viděl jsi to?
- Jo, viděl jsem ten nůž. - Viděl jsi všechno?
Jo, viděl jsem všechno.
Můj syn byl svědkem vraždy své matky.
Ale nikdo nemohl vědět, jak dlouho bude trvat,
než se ten pachatel najde.
VRAŽDA RACHEL NICKELLOVÉ
O ROK DŘÍV
JIŽNÍ LONDÝN
Co to tam máš?
- Foťák. - Proč?
Abych vás mohl fotit.
Pomazlím tě.
Tohle se nám moc nelíbí, že?
Rachel a Alex byli tým.
Každý den byl středem Racheliny pozornosti.
Vůbec ji nezajímalo nějaké pozlátko.
Spíš si užívala ty prosté věci v životě.
Užívala si společnost svých milovaných.
Dokázala si užít i ty nejběžnější věci.
Nemůžu se dočkat.
Spinkat.
Pohlaď Molly. Lehni si a pěkně ji pohlaď.
Tou dobou jsem pět dní v týdnu pracoval jako kurýr
a jezdil jsem po celé zemi.
Zrovna jsem si připravoval motorku.
A už jsme se sice rozloučili, ale ještě se oba objevili.
Sešli ze schodů a zamávali mi.
To jsem si zapamatoval. Jak se na mě usmívají.
Stáli na schodech a drželi se za ruce.
Alex byl úplně v klidu a Rachel vypadala nádherně.
15. ČERVENCE 1992
Pravidelně chodili do parku Wimbledon Common.
Vždycky to byl bezpečný park.
A Alex se potřeboval vyřádit stejně jako náš pes.
Jinak by oba lezli po zdech.
Ten den jsem byl v Londýně
a poslali mě na předměstí.
Tehdy ještě nebyly mobily.
Takže jsem jí párkrát denně volal, jestli je všechno v pořádku.
Dopoledne jsem se zastavil,
našel jsem funkční telefonní budku
a zavolal jsem domů.
Ozval se mužský hlas.
A ztuhla mi krev v žilách.
Hned jsem věděl, že je něco špatně.
Řekl mi, že je policista. Tak jsem se zeptal, kde je Rachel.
Řekl mi, že se něco stalo.
„Je mrtvá?" Odpověděl mi, že mi to nemůže říct.
Tím to potvrdil.
Pak jsem se zeptal, kde je Alex.
Řekl mi, že je v bezpečí a je v nemocnici.
Měl jsem zůstat na místě, že pro mě pošlou auto.
Když jsem telefon položil, zhroutil jsem se.
André! Točím ti břicho.
Zastav to.
Hej! Ne…
Nevím, co mám říct.
To se nám líbí.
- Líbí? - Jo.
Všechno, v co jsem věřil, se rozpadlo. Realita zmizela.
Byl jsem ve stavu, kdy jsem byl psychicky úplně na hraně.
15. července 1992 mi bylo řečeno,
že nějaký pejskař našel v parku tělo.
FORENZNÍ DETEKTIV
A naším úkolem je se s těmito situacemi vypořádat profesionálně.
Oprostit se od toho, co vidíte jako normální člověk.
Šel jsem po trávě
a pak jsem zahnul doprava na takovou malou mýtinu.
Bylo to vážně to nejhorší místo činu.
Muselo to být zuřivé napadení.
Oběť byla napadena, odvlečena
a 49krát pobodána v oblasti krku a hrudníku.
Ležela s rukama před obličejem,
jako by se pořád snažila chránit.
Bylo to monstrózní.
Detektivové mi řekli, že Rachel byla přepadena zezadu.
Byla pobodána a taky sexuálně zneužita.
Alexe našli, jak se drží matčina těla.
A museli ho v podstatě odtrhnout,
aby ho prohlédli.
Alexe odvezli do nemocnice.
Když jsem přijel,
řekli mi, že chtějí, abych si nejdřív promluvil s psychologem.
Psycholog mi řekl, že děti jsou velmi odolné.
Že zvládnout překonat i to nejhorší.
Ale potřebují prý vědět, že už se ten člověk vážně nevrátí.
Sestřička vynesla Alexe v náručí. Vypadal strašně zaraženě.
Měl ranky pod očima a modřiny na tvářích.
A v očích měl tak vážný pohled,
jako by byl starý člověk v mladém těle.
Zvedl jsem ho a odrecitoval jsem mu, co mi psycholog poradil.
Že se stala nehoda a maminka umřela a už se nevrátí.
Jenom na mě zíral. Na nic se neptal.
Jasně mi tím říkal, že už to dávno ví.
Že je to něco, co mu nemusím vysvětlovat.
Alexi, otoč se a zamávej mi.
Zamávej!
Už se nikdy nezeptal, kde je jeho maminka. Ani jednou.
Policie park uzavřela chvíli po tom,
co kolemjdoucí našel polonahé ženské tělo.
Podle detektivů šlo o zběsilou vraždu,
jejíž svědkem byl ženin dvouletý syn.
Šéfredaktor mi zavolal, že se právě dozvěděli,
že v parku Wimbledon Common byla k smrti ubodána nějaká žena.
Měli jsme tam okamžitě jet.
Wimbledon je bohaté místo s krásnými domy.
Wimbledon Common je park o velikosti zhruba 1 100 akrů
a je doslova na okraji centra Londýna.
K vraždě došlo za bílého dne
a policie si je jistá, že vrah musel být potřísněný krví.
Eve Richingsová pro Sky News.
Bylo jasně vidět, jak jsou policisté na místě otřesení.
Kolemjdoucí našel polonahou ženou
a u jejího těla se držel malý chlapec.
Superintendent Bassett, který za vyšetřování zodpovídal,
učinil první prohlášení.
Chlapec byl celý od bláta a od krve,
krev nejspíš patřila jeho matce.
V době vyšetřování jsem byl kriminální seržant
a byl jsem Bassettovou pravou rukou.
Když jsme na místo činu dorazili,
bylo mi jasné, že musela během toho útoku strašlivě trpět.
Prohlédli jsme její tělo a zjistili jsme, že není v přirozené poloze.
Měla ze sebe strhané oblečení.
V oblasti jejího těla byly zjištěny stopy vlhkosti.
To mohlo naznačovat sexuální motiv.
Bylo děsivé, že někdo, kdo spáchal takový zločin, byl na svobodě.
A když byl schopný udělat tohle, nejspíš se to stane znova.
Byli jsme tedy pod tlakem, abychom ho chytili, než to zopakuje.
DEN PO VRAŽDĚ
Policie už druhý den pročesává 1 000 akrů parku Wimbledon Common,
aby vyřešila tuto krutou vraždu.
Hned jsem věděl, že velikost parku nám práci značně ztíží.
Když dojde k vraždě, většinou na tom dělá 10 až 15 lidí.
Na téhle nás pracovalo asi 40.
A od začátku bylo jasné, že to bude velké vyšetřování.
Zavražděná matka byla Rachel Nickellová.
Její tělo dnes identifikoval otec jejího malého syna.
Když člověk viděl Racheliny fotky,
když viděl, jak vypadala,
šlo poznat, že zářila životem.
Lidi se v jejím životě dokázali zhlédnout.
Vzpomínali, jak jim bylo 23
nebo jak se právě stali rodiči.
Ty zveřejněné fotky promítaly jejich milostný příběh.
Hned jsme si sedli.
Nikdy jsem nic takového nezažil.
A od té doby už taky ne.
Byli jsme nerozluční. Naše pouto přesahovalo všechno.
Bylo to přesně to, co si každý přeje najít.
Byli jsme do sebe bezhlavě zamilovaní a doplňovali jsme se.
Měli jsme oba štěstí.
Když Rachel otěhotněla, byl to šok.
Bylo mi 25 a Rachel 19.
Měla v plánu dokončit školu, najít si dobrou práci a rozjet kariéru.
Ale jakmile Rachel viděla, že to s ní myslím vážně,
věděla, že to zvládneme.
Tak jsme do toho šli.
Když poprvé zvednete svoje dítě
a vidíte, jak dýchá,
je to neskutečné.
Naprosto neskutečné.
Jestli jste viděli narození dítěte, musíte věřit na zázraky.
Rachel byla skvělá matka.
Byla úchvatná.
Ti dva se tak neskutečně milovali.
Nemohli bez sebe být.
Asi je to přirozené,
že si přejete, aby se to radši stalo vám než jim.
Detektiv navrhl, ať zajdeme do bytu
a vezmeme nějaké věci.
Házel jsem do tašky Alexovy oblíbené věci.
Jeho oblíbeného medvídka, kraťasy, trička, pyžamo.
A taky beránka, na kterém spali každou noc od jeho narození.
Už jsme tam pak nebydleli, protože to tím bylo poznamenané.
Přítel Rachel Nickellové,
mladé matky zavražděné včera v parku v jižním Londýně,
žádá o pomoc s dopadením vraha.
Když jsem tam vešel, nebyl jsem na to připravený.
Muselo tam být snad sto novinářů.
Tolik foťáků, teleobjektivů a televizních kamer.
Všichni na mě mířili jako nějaký nepřátelský prapor.
Všichni chtěli vidět, jaký Rachelin přítel je.
Někdo musí něco vědět,
když to byl tak zuřivý útok.
Nemohl zmizet, aniž by ho někdo viděl.
A pokud ho někdo znáte, ať už k němu máte jakýkoli vztah,
prosím, ozvěte se, než zničí život někomu dalšímu.
Ale všichni taky chtěli vědět, co se stalo s Racheliným synem.
Bylo to tak šokující.
Nic neřekl.
Nevím, jak na tom bude v budoucnu, ale zatím to celkem zvládá.
Naštěstí nebyl zraněný.
A největší úleva je, že je ještě malý, takže by si neměl moc pamatovat.
Vrátili jsme se do parku, abychom tam položili růži a rozloučili se,
a hned jsme se objevili na titulních stranách.
Otiskli fotku, jak držím Alexe v náruči.
Všechno šlo vidět.
Ukázali jediného svědka té vraždy
a bylo dost možné, že se ten vyšinutý muž vrátí,
aby se toho jediného svědka zbavil.
Bylo mi jasné, že po tomhle jsme byli v ještě větším nebezpečí než předtím.
Dvouletý Alex Nickell se prý drží, ale upadl do hlubokého šoku.
Dvouleté dítě podle mě nemá žádnou představu o smrti.
Jak dlouho může to trauma trvat?
Klidně celý život.
Začal padat déšť a odplavil pavoučka pryč…
Našli jsme útočiště u mé matky.
Alex měl hrozné noční můry.
Když prospal celou noc,
tak poslední hodina pro něj byla hodně těžká.
Takže ať už jsem se cítil jakkoli, musel jsem to kvůli němu potlačit.
Poprat se s tím potom. Jinak to nešlo.
Bez ohledu na to,
jak hrozně jsem se v tu chvíli cítil já,
naše dítě mělo přednost.
Na dopadení vraha pracuje 54 detektivů.
Jak se jmenuje?
Tohle je jedna ze tří vyšetřovacích místností.
Od veřejnosti již obdrželi 1 500 telefonátů.
Každý je třeba posoudit a prověřit.
Šlo o složitý případ a vyšetřování nám dalo zabrat.
Dobré ráno.
Byl to chaos, jak jsme se snažili shromáždit co nejvíce informací.
Telefony zvonily.
DOČASNĚ UZAVŘENO
Určitě jste viděl Rachelinu fotku.
- Ano. - Ano?
- Neviděl jste ji tady? - Ne.
V parku jsme vyslýchali lidi.
Někdo musel vidět člověka,
který k místu činu přicházel nebo od něj pak odcházel.
Potřebovali jsme najít svědka.
Vyšetřujeme tu vraždu Rachel Nickellové. Už s vámi někdo mluvil?
Snažíme se reagovat rychle,
ale máme ještě nějaké resty, to nebudu popírat.
Nakonec se ke všemu ale dostaneme.
To je na mně a na důstojnících, kteří pro mě pracují.
Najdeme ho.
Odebrali jsme vzorky z místa činu
a poslali jsme je do laboratoře na analýzu DNA.
Ale narážel jsem do zdi.
Biolog mi říkal, že nic nemají.
Nechápal jsem to. Museli přece najít aspoň její DNA.
Ale neměli vůbec nic.
To jsem ještě nikdy nezažil, takže to bylo zvláštní.
Vědec mi říkal,
že se na to podívají znova z jiného úhlu.
Ale pořád nic.
Byl to pocit naprosté beznaděje. Potřebovali jsme ho co nejdřív chytit,
ale už uběhly dva nebo tři týdny
a pořád jsme tomu nebyli o nic blíž než první den.
Měli jsme místo činu beze svědků
a bez forenzních důkazů.
To bylo všechno. Co jsme s tím měli dělat?
Situace byla velmi vážná,
takže si policie chtěla s Alexem promluvit o tom, co viděl.
Chtěli jsme toho člověka najít za každou cenu,
aby už to nemohl udělat nikomu dalšímu.
Museli jsme na to s Alexem jít velmi opatrně,
protože to pro něj musel být velmi traumatizující incident.
Takže jsme si nechali poradit, jak na to jít.
Jak se máš?
Takže jsme se rozhodli zapojit dětskou psycholožku.
Ukážeš Jean svou knížku o dinosaurech?
Já mám rád pterodaktyly.
Jo.
Byla jsem psychiatrička pro děti a dospívající.
A tohle se moc často nevidí.
Je to jediný případ, na kterém jsem kdy pracovala,
kdy bylo dítě jediným svědkem násilného zločinu.
To je moje knížka o dinosaurech.
Jo, já mám rád tyhle. Ty létající.
Ale já mám rád všechny.
Máš je rád všechny?
Navrhla jsem, ať to uděláme u mě doma.
Při prvním výslechu tam byl policista,
André, já a ten chlapec.
Policie si dělala velké naděje,
že jim to dítě, i když bylo tak malé, dokáže dát nějaké informace.
Neměla jsem zkušenosti s tím,
jak by tak intenzivní práce mohla ovlivnit tak malé dítě.
Ale racionální část mého mozku souhlasila,
že je důležité pokusit se zabránit dalším vraždám.
Takže to bylo dilema.
Bylo to těžké rozhodnutí.
Tak jsem se snažil dávat si pozor.
Když mi přišlo, že je to moc, přestali jsme.
Včera to bylo děsivé, že?
Co tam bylo?
Byl tam velký dinosaurus.
Na zemi byl velký dinosaurus.
A tři malí ho žrali, že?
- Jo. - Byli celí od krve, že?
Od krve? To muselo být těžké.
Neuvidí to.
Rozhodli jsme se, že otázky bych měl pokládat já,
aby Alex odpovídal co nejpřirozeněji.
Tys na sobě měl taky krev, že?
Měls oblečení od krve, že?
- Jo. - Když jsi byl s maminkou.
Soustředila jsem se hlavně na Alexe a pozorovala jsem ho.
Měl omezenou slovní zásobu.
Odmítal se na lidi podívat.
Ale… myslím, že to byl hlavně stres
po extrémně traumatickém zážitku.
Bylo to vidět na řeči jeho těla.
Určitě už víš, že se někdy dějou hrozné věci.
Asi se bojíš.
Jean si myslela, že bude lepší na něj zatlačit.
Když jsi tam toho muže viděl,
díval se na tebe, nebo na maminku?
Na maminku.
Nic ti neřekl?
- Ne? - Nekřičel na tebe?
- Křičel na tebe, Alexi? - Ne.
Když jsem se začal ptát na ten incident, bylo vidět, jak se změnil.
Celý ztuhl.
Udeřil tě, Alexi?
- Ne? - Rukou?
Ne.
Nezajímalo mě, jak moc informací z tak malého dítěte dostaneme.
Bál jsem se, jak by ho taková sezení mohla poznamenat
a jak negativně by mohla ovlivnit jeho uzdravení.
To ti nemůžu říct.
Je těžké na to vzpomínat, že?
Nemůžeš nám to říct?
- Nemůžu to říct. - Ne?
Byla záhada, kolik toho vlastně viděl.
Kéž by neviděl nic.
Doufal jsem, že ho odstrčil a celé se to odehrálo někde…
prostě někde…
mimo jeho dohled a chápání.
Maminka ležela na zemi, když ten muž odešel, že?
- Řekls jí něco? - Ne.
- Mluvil jsi s ní? - Ne.
Bál ses?
Hm.
Myslel sis, že spí?
Hm.
- Jo? - Hm.
Chtěls, aby se vzbudila?
- Chtěls, aby se vzbudila? - Hm.
A vzbudila se?
Ne.
Bylo to náročné.
Měli jsme sezení každých pár dní a trvalo to několik týdnů.
Alex si vzpomínal moc dobře na to, že byl ještě tak malý.
Jak se to všechno odehrálo.
Odkud ten zlý muž přišel.
Že přišel zezadu a…
jak potom odešel, umyl si ruce v potoce a zmizel.
Alexi, ten muž, který ublížil mamince…
jaké měl kalhoty?
- Takové. - Takové?
A pak ho Alex začal popisovat.
- Jakou měly barvu? - Modrou.
Jakou měl barvu bot?
Takovou.
Popsal ho jako mladého bělocha
v bílé košili, modrých kalhotách
a v hnědých botách.
Ale to nejdůležitější bylo, že Alex si vzpomněl,
že měl přes tu košili pásek, skoro jako řeznickou zástěru.
Alexův popis se podobal popisu jedné ženy,
která viděla muže, jenž mířil k místu činu
zhruba deset minut před vraždou.
Měl bílou košili, tmavé kalhoty a nesl nějakou tašku.
Takže jsme došli k závěru, že ze všech těch lidí v parku
byl nejspíš tohle náš podezřelý.
Už zbývalo ho jen najít.
Superintendente, dá se říct, že jste zatím moc nepokročili?
Ano, dá se to tak říct.
Doufal jsem, že touhle dobou už ho budeme mít ve vazbě,
ale až uvidíte, jak obrovský ten park je,
pochopíte, proč se to nestalo.
Policie nemá důkazy a obrátila se na kriminální psychology,
aby sestavili profil útočníka.
V té době hrály v kinech filmy jako Mlčení jehňátek…
Vyslýcháme zadržené sériové vrahy kvůli psycho-behaviorálnímu profilu.
…kde kriminální psychologové zjišťovali, kdo je podezřelý,
podle pachatelova profilu.
Zajímá mě to. A Američané v tom mají velký úspěch.
Policie profil konzultovala s odborníkem Robertem Resslerem, bývalým agentem FBI.
Ressler vyslechl mnoho z nejznámějších amerických sexuálních vrahů,
i Jeffreyho Dahmera.
Tvrdí, že muž, který zabil Nickellovou, je chaotický.
Co když jde o sériového vraha?
Stane se to za pár dní nebo týdnů znovu?
Máme tu člověka, který je chaotický, maniakální
a možná duševně narušený.
I když se John Basset sešel s Resslerem, bylo to jen krátké setkání.
Ale měli jsme za to, že bychom měli profil pachatele vážně vytvořit.
Takže nejdůležitější profilovač, se kterým jsme už předtím spolupracovali,
se zapojil i do tohoto vyšetřování, a to jako poradce.
Když mě policie požádá o pomoc,
obvykle je to proto, že se nějak zasekla.
A to se rozhodně stalo i při vyšetřování Racheliny vraždy.
Paul Britton z univerzity v Leicesteru pracoval na těch nejznámějších zločinech.
Policie mi při každém vyšetřování říká,
že ode mě chce něco, co jim pomůže pachatele identifikovat.
Dennis Nilsen, kterého ve vězení vyslýchal i psycholog Paul Britton,
vyhledával mladíky bez domova.
Něco, co je přiblíží k tomu, aby tomu člověku zabránili to zopakovat.
Podle Paula Brittona nejsou Westové tak jedineční, jak si lidé myslí.
Je si jistý, že na svobodě jsou i další masoví vrazi.
Požádali mě, ať se na případ podívám,
zhruba tři až čtyři týdny po tom, co byla Rachel zavražděna.
Chtěli po mně můj názor,
psychologickou analýzu toho, kdo to mohl udělat.
Dali mi materiály z místa činu.
Video. Mapu parku.
Ale musel jsem se na to místu činu podívat i osobně.
U větrného mlýna je parkoviště.
Zaparkovali jsme tam a přes park jsme došli k místu činu.
Pachatel by to viděl jako místo,
kde by mohl najít příležitostnou oběť.
Jako místo, odkud bude moct pozorovat…
a sledovat.
Čekal, až najde někoho, kdo se bude nejvíce blížit jeho představě,
a bohužel to byla Rachel Nickellová.
Mohl se na ni dívat a sledovat ji.
Jelikož je to pozorovatel. Sledovač.
A velmi často…
Teď budu mluvit na rovinu, jestli nevadí.
Velmi často si říkají:
„Ta čubka by se na mě dívala spatra.
To teda ne.
Dostanu ji.“
Jde o velmi jasný záměr tuto mladou ženu zničit.
Ale Rachel Nickellová by se nejspíš nenechala jen tak zabít…
aniž by se nějak bránila.
Ale když vám někdo řekne,
že musíte udělat, co chce, jinak ublíží vašemu dítěti,
tak tím se všechno změní.
Dítě tu funguje jako rukojmí.
Je to určitý trumf pro vyjednávání.
Moc dobře věděla, že se vzdává svého života pro své dítě.
Bylo mi naprosto jasné,
že zabije znovu.
Nešlo o statický obrázek,
ale o záběr ve filmu, který měl pokračovat.
Když ses vrátil k mamince, stála, nebo ležela na zemi?
To si nepamatuju.
Neptej se mě na to už, tati.
Vedeš si skvěle, Alexi. Moc dobře.
Ze dnů se staly týdny a z týdnů se staly měsíce.
Nakonec už se to jen opakovalo a bylo to příliš.
Takže jsem si řekl,
že už to nemá žádný přínos a nic nového z něj nedostaneme.
- Když ses vrátil… - Mám toho dost.
- Máš toho dost? - Jo.
- Poslední otázka, Alexi. - Ne. Už ne.
Tak jo, dobře. Pojď sem.
Vedl sis skvěle. Jsi šikovný.
Zbytek probereme příště, jo?
Ne.
Ne, pořád toho budu mít už dost.
- Budeš toho mít dost? - Jo.
Tak už toho necháme.
Policie to chtěla ještě naposledy zkusit.
Byl to dost zoufalý nápad,
že bychom mohli jít do parku a zkusit to tam.
Asi doufali, že když uvidí to místo činu, vyvolá to v něm další vzpomínky.
Podle mě to bylo nepravděpodobné,
ale nemohla jsem jim to zakazovat.
Tak jo.
Už nešlo o další stejné sezení,
ve stejném prostředí, možná to mohlo mít nějaký přínos.
Když jsme tam přijeli, nechtěl ani vystoupit z auta.
Vadila mu přítomnost všech těch neznámých lidí,
protože tam byla i policie, nejen detektivové, na které byl zvyklý.
Byli tam i další důstojníci.
Nakonec jsme vystoupili a vyšli jsme.
Když jsme šli, byl šťastný.
Šli jsme po té stezce…
a rozběhli jsme se, jen tak pro zábavu.
Užíval si to.
Ale za náma běželo několik policistů a ještě i psycholožka.
Policie nás vedla,
ale bylo jasné, že chlapec tu cestu zná
a že si vzpomíná.
Blížili jsme se k místu činu.
Viděla jsem, jak ten chlapec tuhne,
a bylo mi jasné, že si vzpomíná.
Alexi?
Kde byl ten muž, co zabil maminku?
Tady?
Kdy začal s maminkou mluvit?
Pamatuješ si to?
Jednou jsi mi řekl, že s maminkou mluvil, než ji zabil.
Pamatuješ si, kde s ní mluvil?
U rybníka?
Pak zakopl a spadl na zem.
A začal hodně plakat.
André už toho měl dost.
Tohle je blbost.
Brečel, tak jsem vyletěl.
Už toho bylo dost.
Vybíralo si to na něm daň
a na mně taky.
Jdeme! Jdeme pryč, sakra!
Tak jsem ho zvedl a zamířil jsem zpátky k autu.
Rychle jsme odjeli. V podstatě jsme je nechali v prachu.
Ale byl jsem rozrušený,
tak jsem zastavil, jakmile jsem našel klidné místo.
A rozbrečel jsem se.
Nemohl jsem přestat.
Nedokázal jsem to zastavit.
Nedokázal jsem být v tu chvíli silný.
Věděl jsem, že se na mě dívá. Už byl v klidu.
Ale musel jsem to pustit ven.
A když jsem se dal dohromady,
omluvil jsem se mu
a jeli jsme zpátky k jeho babičce.
Odjeli jsme.
To jsem je viděla naposledy.
Udělala jsem, co jsem mohla.
Nebyla jsem z toho nadšená, ale snažila jsem.
Byla jsem z toho smutná.
Věděla jsem, že tohle nám vůbec nevyšlo.
Nejdřív tu máme nechvalně známý zločin,
který se před dvěma měsíci dostal na titulky.
V parku Wimbledon Common
byla přepadena a ubodána mladá matka, Rachel Nickellová.
Zdá se, že šlo o náhodné zabití,
které je samozřejmě ještě obtížnější vyřešit.
Dnes vyloží detektivové všechny karty na stůl
a žádají celý národ o pomoc, aby zjistili jméno vraha.
Dostali jsme se do fáze,
kdy jsme byli s popisem, který jsme měli, celkem spokojení.
Měli jsme popis našeho vraha.
Takže bylo načase to sdělit médiím,
jestli někdo nebude znát nějaké jméno,
které by popisu odpovídalo.
Muž kolem 20 až 30 let.
Vysoký, přes 178 centimetrů, krátké hnědé vlasy.
Měl bílou košili s knoflíky a tmavé kalhoty, možná modré,
a v ruce nesl malou tmavou tašku.
Pásek měl přes košili, ne v kalhotách.
A teď přidáme i odborný odhad.
Policejní konzultant, klinický psycholog, sestavit pravděpodobný profil vraha.
Poskytl jsem jim podrobnou psychologickou analýzu
vraha z mého pohledu.
Vrahovi je méně než 30 let. Bydlí v okolí.
Nemá moc přátel a má samotářské koníčky.
Možná se zajímá o bojová umění.
Má rád pornografii.
Nemá stálou přítelkyni.
Pokud přítelkyně měl, byly pro něj neuspokojivé,
sexuálně nezkušené…
Řekl jsem jim, že pachatel určitě nebydlí moc daleko,
že je to někdo, kdo se v tom parku dobře vyzná.
Určitě šel pěšky.
Telefonní číslo…
Když se to objevilo v televizi, hodně lidí se nám ozvalo.
Co se týče vraždy Rachel Nickellové,
tak nám už volalo 90 lidí.
Deset telefonátů bylo zajímavých.
A jeden muž se dostal policii do hledáčku.
Několik lidí z okolí nám volalo,
že ta podobizna…
vypadá jako muž jménem Colin Stagg.
A řekli nám, že podle nich je to jedinec,
který by tu vraždu mohl spáchat.
Přiznal, že byl v parku zhruba ve stejnou dobu jako Rachel.
Žena, která viděla muže přicházejícího k místu činu,
pak při rekognici Stagga identifikovala jako tuto osobu.
Policie prý včera kolem poledne zadržela muže,
kterého stále vyslýchá.
Stagg bydlel poblíž parku,
takže když byl zatčen, prohledali mu byt.
A v bytě to vypadalo velmi zvláštně.
Pamatuju si, že když jsme přijeli, měl něco na dveřích.
Něco jako: „Křesťané pozor.“
A měl v bytě pokoj,
ve kterém měl na podlaze namalované nějaké okultní symboly,
a všude byly i další temné motivy.
Bylo to bizarní místo.
Jeden z policistů našel skříňku, ve které bylo nějaké vybavení pro přežití.
Byly tam nože.
A taky dřevěná palice s kulatou hlavicí.
Rozhodně to naznačovalo, že to není normální člen společnosti,
že je na něm něco zvláštního.
A dokonale odpovídal profilu pachatele.
Ale mělo to háček.
I když odpovídal profilu pachatele,
neměli jsme důkazy, které by ho s vraždou spojily.
Přiznal, že se v parku opaloval nahý,
tak byl obviněn z veřejného pohoršování, ale pak byl propuštěn.
Byli jsme zklamaní, protože to byl dobrý podezřelý
a zároveň i jediný podezřelý za celé naše vyšetřování.
Museli jsme zjistit, jestli je to vážně náš vrah.
A bez forenzních důkazů
jsme to nevěděli.
Když Colina Stagga propustili, hned se u nás seběhla média.
Alex byl jediným svědkem té vraždy,
a ať už ji spáchal kdokoli, stále byl na svobodě.
Takže byl v nebezpečí.
Došlo mi, že tam nejsme v bezpečí
a že ho musím odvézt pryč.
Nikomu jsme moc nedůvěřovali.
Takže jsme udělali veškerá možná opatření, aby nás nikdo nemohl sledovat.
A vyjeli jsme za tmy.
Měli jsme namířeno k pobřeží,
abychom odjeli co nejdál od toho vraha, který byl stále na svobodě,
a od novinářů, kteří se nezastavil před ničím.
Opustili jsme přátele a rodinu. Nechali jsme tam svůj majetek.
Opustili jsme náš domov.
Vzali jsme si jenom to, co jsme unesli.
Přejeli jsme hranice a vstoupili do nového světa.
O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI
S Rachel jsme se často bavili o stěhování do Francie.
Jako teenager jsem ve Francii strávil hodně času.
Hrál jsem tenis.
Stopoval jsem tam, takže jsem tu zemi celkem znal.
Dojeli jsme do malého městečka pár kilometrů od pobřeží.
Když jsem zastavil před domem, vzal jsem do ruky klíče a otevřel dveře,
měl jsem úžasný pocit, že začínáme něco nového.
Mám jenom dva. Ty jich máš 50.
Podívej se pod…
Byla to naprostá idylka.
Krásný malý domek.
S výhledem na dvůr.
Pobíhaly tam slepice a štěňata.
A konečně jsme se mohli zastavit,
všechno si trochu srovnat a cítit kolem sebe jen klid a ticho.
Alexi, pomalu.
Pomalu.
Jinak tě bude bolet bříško.
Měl jsem pocit, jako bychom za sebou nechali velké zlo
a jsme konečně někde, kde je klid.
Konečně to vypadalo, že se nám zase bude žít líp.
Byl to pocit naprosté blaženosti.
Zase nás nikdo neznal.
Detektiv vedoucí pátrání po vrahovi Rachel Nickellové,
mladé ženy zavražděné před rokem v parku,
tvrdí, že vyšetřovaní bude omezeno, pokud nedojde k zásadnímu vývoji.
Pokud se během následujících dvou měsíců neobjeví něco zásadního,
tak to bude konec vyšetřování.
John Bassett říkal tisku, že nemáme nové stopy,
že už jsme prošetřili, co jsme mohli,
a tím skončíme.
Ale pořád jsme to vyšetřovali.
Stálo tam, že mi přiložil dopis,
ale že ho nemusím číst, pokud nechci.
Ale přemohla mě zvědavost a musela jsem si ho přečíst.
Volala nám žena, která viděla Colina Stagga v televizi,
a řekla nám,
že si s tím mužem vyměnili pár milostných dopisů.
A že byly velmi zvláštní.
Vždycky volí ta nejvulgárnější slova, která může.
Ptal se mě, jestli se mi ten dopis líbil.
Řekla jsem mu, že na mě moc dojem neudělal,
a on mi řekl, že mi napíše další,
jestli mi ho má poslat, a já mu řekla, že ne
a že pokud mi pošle další, tak ho předám policii.
Poslala nám ty dopisy
a díky nim jsme mohli Colinu Staggovi nahlédnout do mysli.
Pak mě John Bassett požádal, abych přišel do jeho kanceláře,
a představil mě jedné policistce.
Bassett řekl, že jsem jeho seržant
a že chce, abych věděl, co se děje.
Pak mi vysvětlili,
že provedou utajenou operaci,
aby zjistili, jestli Stagg ve svých sexuálních fantaziích
neprozradí nějaké informace o té vraždě,
které by mohl znát jen vrah.
Policie za mnou přišla, jestli jim pomůžu s tajnou operací.
Mělo to vypadat tak,
že policistka v utajení napíše Staggovi dopis
a podepíše se jako Lizzie Jamesová.
Snažila se ho přimět, aby jí napsal své sexuální fantazie,
takže kdyby jí odepsal
podobným způsobem,
jakým by mohl odepsat vrah Rachel Nickellové,
mohli by na tom stavět a pokračovat ve vyšetřování.
A Colin Stagg odepsal.
Milá Lizzie, jsem moc rád, že se ti mé dopisy líbí
a že jsi tak otrlá a bez zábran jako já.
Chci tě ovládnout.
Z toho, co ti udělám, ti budou slzet oči.
Budeš se cítit ponížená a špinavá.
Policie byla nadšená z toho,
jaké sexuální narážky Colin Stagg hned měl.
Cítili se tedy oprávněně v operaci pokračovat,
měli za to, že můžou zjistit víc a že to nebyla ztráta času.
Když jsme tam bydleli asi rok,
hráli jsme si s Alexem zrovna s meči.
A on mi řekl: „To je jako, když přišel ten zlý muž.“
Snažil jsem se…
Přistihl jsem se, že se snažím chovat přirozeně.
Jednou ráno jsem se posadil k červenému stolečku,
zapnul jsem kameru a…
zkusil jsem s ním mluvit o tom, co se stalo.
Alex chtěl kreslit
a chtěl, ať mu s tím obrázkem pomůžu.
Pomůžeš mi nakreslit maminku, tati?
Když jsme kreslili,
Alex mi říkal věci,
ze kterých bylo jasné, co viděl.
Viděla ho maminka?
Myslím, že ne.
Ne? Tys ho viděl první?
Jo, já jsem ho uviděl.
Měl tašku?
Jo.
A otevřel ji, nebo už byla otevřená?
Otevřel ji.
A co vytáhl?
Nůž.
Tady je maminka. A tady ten zlý muž.
Kde je ten nůž?
- Co ti udělal? - Srazil mě na zem.
- Srazil tě? - Jo.
A pak do ní ten zlý muž strkal věci.
Co do ní strkal?
Nůž. Tady je.
Viděl jsi ho?
Jo, viděl jsem ten nůž.
Viděl jsi všechno?
Jo, viděl jsem všechno.
Všechno.
Byl tam a všechno viděl.
Všechno to vstřebával,
přežil skoro rok, zatímco to v podstatě jen držel v sobě.
- Takže jsi viděl všechno? - Jo, všechno.
Díval ses jinam?
Jo, díval jsem se tam.
Díval jsem se tam, jestli se neděje něco jiného.
- Jo? - Jo.
Bylo to hrozné?
Jo, bylo to hrozné.
Bylo těžké to slyšet.
Je to vaše dítě. Vaše miminko.
Byl tam on, byla tam Rachel, ale já ne.
Celý rok jsem se pokoušel si to představit, noc co noc.
Chtěl jsem vědět, co prožili, protože jsem s tím chtěl něco udělat,
nějak to s ním sdílet.
A najednou jsem se od něj dozvěděl,
co přesně se stalo a co všechno viděl, a…
hned jsem si zase začal představovat,
jaké to pro ně oba muselo být.
A o pár týdnů později
jsem se dozvěděl,
že chtějí Colina Stagga obvinit z Racheliny vraždy.
Colin Francis Stagg byl prý dnes v 5:30 ráno zatčen
u sebe doma v jihozápadním Londýně.
Adresa, kde došlo k zatčení,
je zhruba kilometr a půl od parku, ve kterém byla Rachel zavražděna.
Policie celý den kopala v zahradě a prohledávala zem s detektory kovu.
Colin Stagg byl zatčen a odvezen na policejní stanici ve Wimbledonu
jako podezřelý z vraždy.
Jeho zatčení předcházela tajná operace,
kdy policejní důstojnice navázala se Staggem důvěrný vztah.
Představíte se nám?
Ano, jsem policistka ve službě.
Pro účely tohoto rozhovoru budu Lizzie Jamesová.
Kdybych vám ukázal asi 30 nebo 40 dopisů,
které jste si s Lizzie vyměnil,
chtěl byste nějak okomentovat svou touhu po pohlavním styku
a sexuálních praktikách v parku Wimbledon Common
a přilehlém lese s použitím nožů…
Bez komentáře.
…při kterých by měla téct krev?
Bez komentáře.
Během tajné operace
se Colin Stagg s policistkou v utajení setkal
a předal jí dopis,
ve kterém se zmínil o nožích a dalších věcech,
které figurovaly ve fantaziích vraha.
Pamatujete si tento dopis?
Bez komentáře.
„Muž pak jde ke svému oblečení
a vytáhne provázek a nůž.“
Vrah Rachel Nickellové měl ve své fantazii velmi specifické prvky,
které nejsou běžné.
A Colin Stagg sdílel přesně ty stejné fantazie.
Podívejme se, jak se fantazie vyvíjely, když jste je Lizzie psal.
Rostoucí deviace,
rostoucí nadvláda, rostoucí násilí.
Potřeba ponižovat a ovládat.
Hodně ukazovalo na to, že on je ten vrah.
Myslím si, že jste šel po stezce od větrného mlýna
a pak jste se posadil do trávy.
Dokonce jste to v jednom dopise Lizzie Jamesové popsal.
Že uvidíte nádhernou blondýnu,
jak se blíží z dálky.
- Tak to bylo s Rachel? - Bez komentáře.
Shlédl jste ze svého místa a špehoval jste ji.
Pak jste se rozběhl a přepadl ji.
Srazil jste toho chlapce na zem.
Obličejem do bahna.
- Bez komentáře. - Pak jste Rachel 49krát bodl.
Bez komentáře.
Dne 15. července 1992 jste v parku Wimbledon Common
zavraždil Rachel Nickellovou.
Přivodil jste jí smrt četnými bodnými ranami.
Bez komentáře.
Colin Stagg strávil noc na policejní stanici
a pak byl spěšně odvezen k soudu ve Wimbledonu,
kde byl obviněn z vraždy Rachel Nickellové.
Soud rozhodl, že zůstane ve vazbě do příštího týdne.
Korunní prokuratura obdržela všechny důkazy z dopisů a výslechu
a usoudila, že toho má dost,
aby ho obvinila z vraždy.
Když byl Colin Stagg zatčen,
myslel jsem si, že máme hotovo.
Tak jsem se rozhodl, že je čas zabývat se něčím jiným.
Tak jsem vyšetřování opustil.
To, že byl Colin Stagg ve vazbě,
mi rozhodně poskytlo určitou úlevu.
Ale už jsem se poučil.
Věděl jsem, že když si zažijete to, čím jsme si prošli my,
tak se neustále jen chráníte a vyčkáváte, jak to bude dál.
O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI
PLUMSTEAD, JIHOVÝCHODNÍ LONDÝN
Policie v jižním Londýně hledá vraha čtyřleté holčičky a její matky.
Jde prý o jeden z jejich nejvíce šokujících případů.
Já jsem máma.
Přátelé Samanthy a Jazmine Bissetových to stále vstřebávají.
Policii šokovala hlavě krutost vražd.
Jeden z důstojníků nám sdělil, že Sam měla hrozná zranění.
Myslím si, že jsem dost odolný,
nic moc mě nerozhodí,
ale i teď si pořád říkám,
co se tam sakra stalo.
Bylo to vážně otřesné.
Micky Banks byl můj superintendent. Byl to vrchní vyšetřovatel.
A pamatuju si, jak mi dal ruku přes ramena
a řekl mi, ať se připravím, že nic horšího nikdy neviděl.
To si dodnes pamatuju.
Pak jsme tam vešli i s forenzním týmem
a prošli jsme byt.
Byl to malý, jednopokojový byt.
Samantha Bissetová tam žila se svou dcerou, ale dělily se o ložnici.
Byla to svobodná matka, nejspíš neměla moc peněz.
V ložnici bylo spoustu hraček a na stěnách visely Jazmininy obrázky.
Šlo vidět, že si byly velmi blízké.
Když jsme vešli, bylo jasné,
že Samantha byla nejspíš ubodána v chodbě,
pak ji vrah odtáhl do obýváku
a položil ji na velký polštář, kde ji naaranžoval do hvězdy.
A byla zohavena.
Pokoušel se jí odstranit nohy
a rozřezal jí tělo.
Když jsme se vrátili do chodby,
ložnice byla napravo poblíž vstupních dveří.
Tak jsme tam vešli
a uviděli jsme zpod peřiny vykukovat hlavu malé holčičky.
Byly vidět jen její rozcuchané vlasy
a ukázalo se, že byla udušena
a sexuálně zneužita.
Byla mrtvá, ale vypadala, jako by spala.
Hned jsem si říkal, že ho musíme dostat,
protože je to šílenec.
Všichni chtěli chytit toho hajzla, který spáchal takovou hrůzu.
Na tom jsme se hned shodli,
protože jinak by určitě udeřil znovu.
Když takový člověk začne,
je jasné, že se z něj vyklube sériový vrah.
V bytě byly stovky otisků,
takže jsme je samozřejmě museli poslat na analýzu
a každý bylo třeba prověřit.
Otisky prstů se tehdy musely zkoumat přes lupu
a porovnávat se podle vlnek a čar,
což je umění.
Ale během dvou měsíců se nám podařilo všechny otisky eliminovat,
což je samo o sobě dost neobvyklé,
protože většinou zůstanou aspoň dva nerozpoznané
a často patří podezřelému.
Nebyla tam žádná DNA. Žádné stopy.
Nic, co by nám ve vyšetřování pomohlo.
Nenašli jsme nic, což je velmi neobvyklé.
V bytě nebyly známky násilného vniknutí
a detektivové přiznávají, že nemají moc vodítek.
Pokud jde o motiv vraždy matky a její malé dcery,
zdá se, že ho zná jen vrah.
Oslovil mě můj tehdejší superintendent,
že bych se měl ozval Paulu Brittonovi.
Byl to odborník a odvedl spoustu práce na vyšetřování vraždy Nickellové.
Vzali mě na místo činu, kde k vraždám došlo.
Byt, ve kterém Samantha a Jazmine Bissetovy bydlely,
je důležitý kvůli svému umístění.
Hned za bytem je zahrada.
A za tou zahradou
je místo lemované stromy,
kde mohl sedět, sledovat, naplňovat své fantazie
a oddávat se myšlenkám jako: „Nebudeš mě takhle škádlit.“
„Nebudeš mě zesměšňovat.“
„Jen počkej, až s tebou skončím.“
Jak moc si myslíte, že ho znáte, Paule?
Celkem dobře dokážeme říct, co se mu během toho činu honilo hlavou,
ale chtěl bych, aby mi řekl, jak se dostal na tu cestu,
která ho dovedla k zavraždění Samanthy.
Chcete, aby vám to řekl?
Není moc pravděpodobné, že zavolá,
jestli s vámi může mluvit, aby vám odpověděl.
Podle mě existuje možnost, že by to chtěl udělat.
Je velmi neobvyklé, aby lidé útočili na cizí osoby.
A přítomnost dětí je ještě vzácnější.
Nejspíš už něco podobného udělal.
Neudělal jenom tohle. K takovému násilí se musel dopracovat.
A nedovedli jsme si představit,
jak by se s odstupem 16 měsíců
mezi vraždou v parku Wimbledon Common a vraždou v Plumsteadu
mohli dva různí lidé dopustit tak zběsilých a hrůzných činů.
Bylo tedy možné, aby je oba spáchal stejný člověk?
Oběti byly v podobném věku a taky podobně vypadaly.
Obě u sebe měly během útoku dítě.
Počet bodných ran, které Rachel a Samantha utržily,
byl kolem 50.
Takže na naši žádost
pak starší detektivové vyšetřující Rachelinu vraždu
přišli k nám na stanici,
abychom probrali podobnosti mezi oběma případy.
Ale v podstatě hned zavrhli naši myšlenku,
že by oba zločiny mohla spáchat tatáž osoba.
Protože Colin Stagg byl ve vazbě, když byly Bissetovy zabity.
Snažili jsme se jim naznačit, že možná mají nesprávného člověka.
A jak na to reagovali?
Nelíbilo se jim to.
A stáli si za tím,
že není možné, aby zatkli nesprávného.
Měli svého podezřelého a neměli zájem o tom diskutovat.
Byli přesvědčení, že mají správného.
Jdeme na dárečky!
Už uběhl rok a půl a Alex na tom byl dobře.
Pod stromečkem těch dárků moc není.
Je jich tam hodně.
Ve škole už zapadl a našel si kamarády.
Takže se mu dařilo dobře.
Je to velký jeřáb.
Zhruba tou dobou
se ke mně dostalo, že…
policie potřebuje, aby Alex svědčil u Staggova soudu.
Chtěli, aby jim poskytl fyzický popis útočníka
a aby jim popsal jeho pohyby před a po útoku.
Takže jsme se zase ocitli v bezvýchodné situaci.
Co budeme dělat?
Pokud je to on a my se tam neobjevíme,
pustí ho na svobodu.
Ale jakou cenu Alex zaplatí za to,
když se tváří v tvář setká s člověkem, který to udělal?
POLICEJNÍ STANICE PLUMSTEAD
Byl to asi jen pocit.
Pocit, že je na tom něco špatně.
Protože to bylo jedno z mých prvních míst činu,
kde by byly všechny otisky eliminovány.
Micky Banks se mi ozval
a chtěl, abychom ty otisky znovu ověřili,
hlavně ty Samanthiny.
Micky tlačil na to, abychom to udělali,
a odborníci na otisky prstů nakonec podlehli
a souhlasili, že znovu prověří některé podezřelé otisky,
které se v bytě Bissetových našly.
Později mi zavolali a řekli mi, že něco mají.
Pár otisků prstů,
které předtím identifikovali jako Samanthiny,
vlastně patřily muži jménem…
Robert Napper.
A to bylo naše vítězství.
Nikdy na to nezapomenu. Bože, měl jsem takovou radost.
Našli v bytě asi tři nebo čtyři Napperovy otisky.
Jeden na římse za dveřmi na terasu
a pár jich bylo uvnitř,
kam se zjevně dostal francouzským oknem.
Byl místní. Měl krátký záznam v trestním rejstříku,
a dokonce strávil dva měsíce ve vazbě.
Napper byl v pátek zatčen u sebe doma.
Bydlel na Plumstead High Street, kousek od místa, kde k vraždám došlo.
Když byl zatčen a posouzen, bylo jasné, že trpí nějakou duševní chorobou.
A když ho vyslýchali,
odpovídal velmi zvláštním způsobem ve třetí osobě,
jako by mluvil o někom jiném.
Byl to chlap, který si myslel, že je jiný než my ostatní.
Byl odměřený. Zvláštní chlap.
Všichni, kteří ho viděli, říkali totéž. Byl divný.
Šli jsme k němu do bytu na Plumstead High Street.
Byla to malá garsonka.
Neměl postel ani matraci. Zvláštní.
Prostě spal na zemi.
Pak jsme to tam začali prohledávat.
Velmi rychle jsme našli červenou skříňku na nářadí,
která byla na podlaze.
Byla zamčená
a my jsme potřebovali zjistit, co je uvnitř.
Když jsme ji otevřeli, uviděli jsme tam nože.
Byla tam i kniha.
A v té knize byly metody škrcení
a popis zranitelných míst na těle,
na které může jedinec zaútočit, aby člověka znehybnil nebo zabil.
Byla tam mapa Londýna.
A v té mapě měl všelijaké značky a čmáranice.
Tehdy jsme nevěděli, co mají znamenat.
Ale věděli jsme, že budou důležité
pro identifikaci jeho dalších možných zločinů.
A na jedné čmáranici
bylo schodiště,
které vypadalo jako to, které vede na Heathfield Terrace.
A k té čmáranici si napsal: „Potenciální oblast.“
Identifikoval si to jako možný cíl.
Dvacetiosmiletý muž byl obviněn z vraždy
svobodné matky, Samanthy Bissetové, a její čtyřleté dcery, Jazmine.
Robert Napper dnes popřel vraždu, ale přiznal se k neúmyslnému zabití.
Samanthin vrah by měl být dnes odsouzen.
Smutné na tom je, že Samantha byla jedináček
a její matka, Margaret,
se ze ztráty své jediné dcery a jediné vnučky nikdy nevzpamatovala
Už tak je těžké přijít o dceru,
ale i o vnučku?
Celá rodina byla vyhlazena.
Je to tragédie. Hrůza.
A aby toho ještě nebylo málo,
její matka zemřela den před tím, než měl Napper stanout před soudem.
Takže je to smutný případ.
O něco později jsem se znovu díval na jeho mapu.
Většina značek byla v jihovýchodním Londýně…
ale jedna značka byla i dost daleko od Plumsteadu
v parku Richmond v jihozápadním Londýně.
Je tam Isabelina plantáž,
což je otevřená pláň velmi blízko parku Wimbledon Common,
kde došlo k vraždě Rachel Nickellové.
DVA ROKY OD RACHELINY VRAŽDY
Detektivové Stagga poprvé vyslýchali loni v září.
Dnes ráno má stanout před soudem za vraždu Rachel Nickellové.
Ještě před soudem mě informovali, že nebudou Alexe potřebovat,
že jeho svědectví není nutné.
Na jednu stranu jsem byl rád, že to nebude muset zažít,
ale taky jsem se bál, že do toho nedáváme všechno, co můžeme.
A o pár dní později přišla šokující zpráva.
Kamarád mi volal, aby zjistil, jak zvládám ty zprávy.
„Jaké zprávy?“
Zeptal se mě: „Ty to nevíš?“
Řekl mi, že to obvinění zamítli.
Muž obviněný z vraždy Rachel Nickellové, ke které došlo před dvěma lety v parku,
byl dnes propuštěn na svobodu, než samotný soud vůbec začal.
Byl to naprostý šok.
Soudce napadl policejní metody a smetl ze stolu případ
muže obviněného z vraždy Rachel Nickellové.
Colin Stagg je volný.
Strávil rok ve vazbě po tom, co ho policie nalákala do pasti tajnou operací,
kterou soudce ostře zkritizoval a označil za nepřípustnou.
Byl jsem naštvaný, protože ten, kdo rozhodl, že tohle je dobrý důkaz,
a byl ochotný se za to postavit, zjevně udělal velkou chybu.
Byl jsem naštvaný, že ten člověk, který to zamítl,
zbytečně přehání, protože to byly silné nepřímé důkazy.
Mysleli jsme si, že pokud se bude rozhodovat,
zda Colin Stagg tu vraždu skutečně spáchal,
tak o tom rozhodne porota.
Ale k tomu jsme se nedostali.
William Clegg z obhajoby tvrdí, že důstojnice Jamesová lhala
a lákala obžalovaného sexem a vztahem.
Ctihodný soudce Ognall řekl, že chování policie není pouze neslýchané,
ale že jde o pokus inkriminovat podezřelého
pomocí záměrného klamavého jednání toho nejhoršího kalibru.
Selhali jsme.
A to není dobrý pocit.
„Zničili mi život polovičatými psychologickými teoriemi
a příběhy pro uspokojení podivných sexuálních tužeb policistky v utajení.“
Soudce uznal, že proti mně nemají žádné důkazy,
žádné forenzní důkazy, žádné přiznání, nic.
Na otázku, zda by se měla policie Colinu Staggovi omluvit,
nám Sir Paul Condon odpověděl, že už se omluvili těm, kterým by měli.
Já se za policejní vyšetřování nebudu nikomu omlouvat.
Stojím si za postupem svých důstojníků
a přebírám zodpovědnost za jejich chování v tomto vyšetřování.
Měl jsem pocit, že jsme zpátky na začátku.
Vrah byl na svobodě a nikdo nás nechránil.
A podtrhlo to prohlášení Paula Condona, velitele policie,
že nikoho jiného hledat nebudou.
V tuto chvíli nemáme žádné nové informace,
žádné nové stopy k prošetření.
Bylo jasné, že si myslí, že Colinovi prošla vražda
a teď je na svobodě.
Po tomhle jsem měl pocit, že už nemůžu nikomu věřit.
A pořád jsem přemýšlel, jestli se k nám chovají jinak kvůli tomu,
že jsem byl mladý tmavší muž.
Ztratíte veškerou důvěru ve spravedlnost.
Pokud jsme chtěli nějaký smysluplný závěr, museli jsme si ho najít sami,
nemohli jsme se spoléhat, že nám ho poskytne někdo jiný.
Dlouho nedošlo k žádnému pokroku.
Nic se nezměnilo. Aspoň pokud jsme věděli.
Od začátku jsme byli jen my tři.
Můj otec, já a náš pes Molly.
To byla naše rodina.
Můj otec věděl, že chápu, co se stalo.
Že mě máma milovala
a že mě nechtěla opustit.
Takže jsme s tátou o mámě moc nemluvili.
Nemluvili jsme o minulosti.
Ale pořád jsem měl vztek, že se to stalo.
Že ať už bych udělal cokoli, nemohl jsem tomu zabránit.
Když jste už jako malí svědkem takového hrozného zla,
tak i když jsou vaši rodiče sebelepší, ta iluze, kterou máte,
že vás před vším ochrání, se prostě rozpadne.
Alex byl úžasný kluk.
Měl jsem z toho radost.
Ale v předpubertálním věku v něm začal doutnat vztek.
A ten vztek byl často právem mířený proti mně.
Byl jsem naštvaný kvůli tomu, čím jsme si museli projít.
Všechna ta sezení, která trvala týdny a měsíce.
Nejhorší pro mě bylo,
když jsem se opakovaně musel k tomu dni vracet
a když mi říkali, jak bych se měl cítit.
A to jsem si asi nesl v sobě dál.
Měl problémy se zákonem.
Byly to maličkosti, ale občas nám na dveře klepala policie.
Už jsem svého otce asi tolik nerespektoval
a nedůvěřoval jsem mu jako dřív.
Bral jsem to tak, že jako otec měl být ochráncem rodiny
a bohužel dovolil, aby se nám tohle stalo.
Takže v pubertě jsme se hodně hádali.
Měl jsem obrovské výčitky, že jsem svou rodinu neochránil.
A cítil jsem se jako hlupák. Naprostý hlupák.
Protože máme svou bezpečnost vkládat do rukou nějakých orgánů,
ale kdysi tu byl Divoký západ a lidi brali věci do vlastních rukou
a chránili své milované jakýmkoli způsobem.
A to mě tehdy zasáhlo.
Že jsem to neudělal.
A kéž bych udělal.
S každým dalším týdnem, s každým dalším měsícem,
s každým dalším rokem
se postupně nějak smiřujete s tím,
že to možná nikdy nevyřeší.
O DESET LET POZDĚJI
KRÁSKA ZABITA ZVÍŘETEM „POMOZTE S DOPADENÍM“
V roce 2002 už byl případ Rachel Nickellové odložený.
Policie požádala můj tým, jestli bychom se na to nepodívali.
Z novin jsem věděla, že šlo o velmi násilný útok.
Věděla jsem,
že z toho byl obviněn Colin Stagg, kterého pak ho zprostili viny,
ale že policie ho stále považovala za svého podezřelého.
Chtěli, abychom se na to podívali s odstupem,
jestli mezi tím, co všechno shromáždili,
není něco,
co by mohlo pomoct identifikovat Rachelina vraha.
V původním vyšetřování použili takové nalepovací pásky,
aby odebrali vzorky z Rachelina těla
a zejména z jejích intimních partií.
A všimli jsme si, že původně na nich nenašli žádnou DNA.
Takže bylo hned jasné, že je na tom něco špatně,
protože na nich měla být minimálně Rachelina DNA.
Nejspíš to bylo tak, že na vzorku bylo té DNA až příliš,
což může techniku přehltit, takže nezískáte žádný výsledek.
Hned jsme to tedy zopakovali,
ale šli jsme na to trochu jinak.
Jak jsme čekali, našli jsme spoustu Racheliny DNA.
Ale taky jsme našli stopy po mužské DNA.
Když jsme našli to stopové množství mužské DNA,
nevěděli jsme, jestli ho dokážeme vyvinout tak,
abychom získali analyzovatelný vzorek
pro identifikaci konkrétního člověka.
A tak jsme vyvinuli zcela novou techniku,
novou citlivou techniku,
kdy jsme vzali ze vzorku malé množství DNA,
které jsme pak znásobili,
nebo jak říkáme my „namnožili“.
Tím získáte několikanásobek původního množství,
aby bylo možné provést analýzu.
Trvalo to asi dva roky,
než jsme tu techniku vyvinuli natolik, aby se dala použít.
Než jsme ta nově získaná data,
ten nový profil DNA, zadali do databáze,
porovnali jsme ho s Colinovou DNA
a rozhodně se neshodovaly.
Tak jsme to zadali do Národní databáze DNA.
A když jsme to udělali, našli jsme shodu.
Jednou mi zazvonil telefon,
zničehonic, a byla to policie, že mají novinky.
Řekli mi, že identifikovali pachatele.
A že ten identifikovaný člověk
je někdo úplně nový.
Databáze DNA našla shodu
se jménem Robert Napper.
Pak jsme zjistili, že Napper je v psychiatrické léčebně Broadmoor,
jelikož zavraždil i matku a její malou dcerou.
Celou dobu to byl někdo jiný.
Takže v tu chvíli se potvrdily naše nejhorší obavy,
že ten samý člověk zavraždil za stejných okolností i někoho dalšího.
Další rodina byla zničena.
Ani jsem nevěděl, jaké mám štěstí, že Alex přežil,
dokud jsme se nedozvěděli o Samantě a Jazmine.
Každý den děkuju Bohu.
Protože jen z Boží milosti jsme to oba přežili
a jen z Boží milosti to on přežil fyzicky.
Zrovna jsem se díval v televizi na fotbalový zápas.
A někdo mi zaklepal na dveře.
Byl jsem otrávený, protože jsem se chtěl dívat.
Stáli tam dva novináři a zeptali se mě,
jestli vím, že policie zatkla za Rachelinu vraždu někoho jiného
a že mají usvědčující důkazy DNA.
Řekl jsem jim, ať se vrátí za hodinu,
že koukám na zápas.
A oni, že jasně, a prostě odešli.
Bylo mi z toho zle.
Táhlo se to asi 15 let.
Colin Stagg měl dnes policejní ochranu,
případ Rachel Nickellové ho stále pronásleduje.
Od té doby, co mě zatkli, vycházely v novinách články,
které proti mně lidi poštvávali.
Lidi křičeli, že jsem vinný, ať mě pověsí, a tak podobně.
Pan Stagg byl i po propuštění neustále v centru pozornosti médií.
Ne!
Vštěpovali lidem,
že dopadli toho správného, ale byl propuštěn kvůli formalitě.
Takže jsem s tím musel žít.
Hodně lidí ho mělo za vraha,
ale nikdo neslyšel důkazy svědčící v jeho prospěch nebo naopak.
Takže byl celé ty roky v jakémsi limbu.
Dnes byl po 15 letech někdo obviněn.
Je to 41letý Robert Napper.
Předchozí obviněný, Colin Stagg, byl propuštěn,
jelikož se ho policistka snažila nachytat.
Až do 29 let jsem neměl žádnou vážnou známost.
Takže když mi přišel dopis od Lizzie,
cítil jsem se prostě šťastný,
že o mě má nějaká žena zájem.
Je jasné, že je naprosto nevinný a nebyl do vraždy nijak zapletený.
Dnes se mu omlouvám za chyby,
které jsme na začátku 90. let učinili.
Už předtím jsem měl nízké sebevědomí.
Ale tohle mě srazilo ještě hlouběji.
Byl jsem pak paranoidní.
Když jsem se náhodou podíval na ženu, která přecházela silnici,
hned jsem se nutil odvrátit pohled,
kdyby mě někdo sledoval a myslel si, že ji pronásleduju.
Říkal jsem si, že tohle je teď prostě můj život,
že se s tím musím smířit a nemůžu holt nikomu věřit.
16. PROSINCE 2008 DVA DNY PŘED NAPPEROVÝM SOUDEM
Před zahájením soudního procesu mi jeden z hlavních detektivů řekl,
že se chce sejít, až přiletím.
Chtěl mi něco ukázat, než vejdeme do soudní síně.
Sešli jsme se v sedm večer na stanici v Hendonu.
Zavedl mě do zadní místnosti.
Byli jsme tam jen my dva.
Pak mi podal složku.
DŮVĚRNÉ
Celý ten spis jasně ukazoval,
jaké fiasko a soubor pochybení
tohle vyšetřování bylo.
POKUS O ZNÁSILNĚNÍ
Bylo to zdrcující.
Zase mě to vrátilo k tomu dni.
K tomu telefonátu,
kdy jsem se dozvěděl, že Rachel někdo zabil
a že Alex si prošel takovým utrpením.
Snažili jsme se to pochopit,
týden co týden, měsíc co měsíc, rok co rok.
A všechno to vybuchlo.
Protože tam stálo, že se tomu dalo zabránit.
V létě 1989, tři roky před vraždou Rachel Nickellové,
a taky před vraždami Samanthy a Jazmine,
začal ženy znásilňovat sériový násilník.
Některé u sebe měly i děti.
Docházelo k tomu na Green Chain Walk,
což je cesta vedoucí lesem a planinou v jihovýchodním Londýně,
což není ani daleko od místa, kde byly zavražděny Bissetovy.
Díky DNA byl ze všech těch znásilnění identifikován jeden člověk.
Dva lidé, kteří viděli jeho portrét, kontaktovali policii,
že to vypadá jako muž jménem Robert Napper.
Dva detektivové vyšetřující tato znásilnění
došli na jeho adresu.
Otevřel jim a promluvili si s ním.
Řekli mu, že byl označen za možného podezřelého.
A požádali ho, aby dobrovolně přišel poskytnout krev,
s čímž souhlasil.
Ale nikdy na stanici nepřišel,
tak se k němu opět vrátili.
Sbalil si kufry a zmizel.
Byl pryč.
Na základě toho, že byl vyšší, než popsaly oběti znásilnění,
se pak vrchní vyšetřující důstojník a jeho zástupce rozhodli,
že ho jako podezřelého z vyšetřování vyloučí.
Takž už nic neudělali.
Což doteď nechápu.
Kdyby Napper na policii přišel, jak řekl, a poskytl vzorek krve,
byl by zatčen za sérii znásilnění na Green Chain Walk.
To se nestalo, takže…
to mělo katastrofální následky.
A pak bylo ve složce ještě něco,
co bylo podle mě ještě horší.
ČASOVÁ OSA
V září nebo říjnu 1989, roky předtím, než byla Rachel zavražděna,
nahlásila matka Roberta Nappera policii,
že se jí přiznal ke znásilnění ženy v parku Plumstead Common.
Ale policie to neprošetřila.
To byl ten zlom.
Kdyby policie na hlášení Napperovy matky reagovala
a odebrala mu vzorek krve,
nemuselo už dojít k žádným dalším napadením.
Alex nemusel být svědkem matčiny vraždy.
Rachel nemusela umřít.
Samantha a Jazmine nemusely umřít.
Kdyby odvedli svou práci, mohli ho zavřít.
Dnes byla jedna z největších nevyřešených vražd konečně uzavřena.
Dnes byl vrah Rachel Nickellové shledán vinným,
že ji před 16 lety ubodal v parku k smrti.
Robert Napper byl vyveden z cel a postaven před soud v síni číslo 1.
A tam se prošedivělý a plešatý v přítomnosti Racheliných rodičů
konečně přiznal k zabití jejich dcery.
André, točím ti…
Dnešní přiznání uzavírá
jednu z nejostudnějších kapitol v historii Scotland Yardu.
Přiznali, že mohli Nappera dopadnout dřív a zabránit mu v zabíjení.
Kdyby policie postupovala jinak,
Rachel Nickellová a Samantha a Jazmine Bissetovy
by nepřišly o život.
Mohli a měli jsme udělat víc.
Kdybychom udělali víc, mohli jsme zabránit těmto vraždám
i dalším Napperovým vážným útokům.
Všichni vyrůstáme s pohádkami.
Všechny nás jako malé varují, ať nechodíme do lesa.
Že je tam tma, příšery a nebezpečí.
Ale nejsou to jen pohádky.
Ve světě existuje skutečné zlo.
Musel jsem se s tím smířit.
Nejvíc jsem nechápal proč.
Byl jsem naštvaný na Boha, že…
dovolí, aby se takové věci děly bez vysvětlení dobrým lidem.
Takže jsem měl poslání.
A to pomoct našemu synovi to všechno překonat,
jak nejlíp to půjde.
Když s někým prožijete takové těžkosti,
buď vás to zlomí a zničí to váš vztah,
nebo to ten vztah o to víc posílí.
Museli jsme si to nakonec uzavřít sami,
což je podle mě dobře.
A nakonec jsem si uvědomil,
že nemáte na výběr a musíte se s tím smířit.
Moji rodiče věřili v nekonečnost ducha.
Že moje máma se mnou bude všude, ať už půjdu kamkoli.
Můj táta pro mě a pro to, v co věřil, obětoval všechno,
a to aniž by věděl, jak to dopadne.
Byl dost odvážný, aby udělal to, co v srdci považoval za správné.
Za to mu budu navždy vděčný.
Překlad titulků: Beata Krenželoková