Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Far?
Ja?
Er du heroppe?
Far, kan du hjælpe mig med at tegne mor på det stykke papir?
Alex, se på mig.
Da du så den onde mand, var han da foran dig?
Var han på den side eller på den side?
-Han var foran mig. -Var han lige foran dig?
-Ja. -Så mor ham?
-Det tror jeg ikke. -Nej? Så du ham først?
Ja, jeg så ham først.
Havde han en taske?
Ja.
Og åbnede han den, eller var den åben?
-Han åbnede den. -Og hvad tog han ud?
-En kniv. -Hvad gjorde han ved dig?
-Væltede mig! -Væltede han dig?
Ja.
-Den onde mand stak sine ting i hende. -Hvad stak han i hende?
En kniv. Der er hans kniv.
Så du det?
-Ja, jeg så kniven. -Så du det hele?
Jeg så det… Ja, jeg så det hele.
Min søn så sin mors mord.
Men ingen kunne have vidst, hvor lang tid det ville tage
at finde den, der gjorde det.
ET ÅR TIDLIGERE
SYDLIGE LONDON
Hvad har du der?
-Jeg har et kamera. -Hvorfor?
For at tage billeder.
Knuser.
Dem kan vi ikke lide, vel, Alex?
Rachel og Alex var sammentømrede.
Han var centrum for Rachels opmærksomhed.
Hun var slet ikke tiltrukket af glitter.
Hun nød bare de simple ting i livet.
At være sammen med dem, hun holdt af.
Hun var en, der virkelig kunne få noget sjovt ud af de simpleste ting.
Kom nu.
Sov nu.
Kæl for Molly. Læg dig ned, og kæl for hende.
Dengang arbejdede jeg fem dage om ugen som budkører
og rejste landet rundt.
Så jeg hentede min motorcykel, klar til dagen.
Og selvom vi allerede havde sagt farvel, kom de begge to.
De kom ned ad trappen og vinkede farvel til mig.
Det er mit varige minde. Ja, af deres smil.
Stående på trappen, hånd i hånd.
Alex var så rolig, og Rachel så dejlig ud.
Deres rutine var at tage på Wimbledon Common.
Det var kendt for at være sikkert sted.
Og Alex, han havde brug for ligeså megen motion som hunden.
Ellers blev de begge helt umulige.
Jeg var tilfældigvis i London.
Og jeg blev sendt til forstæderne.
Det var før mobiltelefonerne.
Et par gange om dagen ringede jeg hjem for at sikre, at alt var okay.
Ud på morgenen stoppede jeg.
Fandt en telefon, der virkede,
ringede op.
En mand tog telefonen.
Og mit blod frøs til is.
Jeg vidste med det samme, noget var alvorligt galt.
"Jeg er politimand."
"Hvor er Rachel?"
"Der er sket en ulykke."
"Er hun død?" "Det kan jeg ikke sige."
"Det gjorde du lige."
Og jeg spurgte: "Hvor er Alex?"
"Alex er i sikkerhed på hospitalet.
Bliv, hvor du er. Vi sender en politibil til dig."
I det øjeblik jeg lagde røret på, brød jeg sammen.
-André, jeg er helt oppe på din mave… -Tryk på pause.
Hey, jeg er ikke…
Jeg ved ikke, hvad du siger.
Det der er godt.
-Er det? -Ja.
Alle mine faste overbevisninger om virkeligheden forsvandt.
Min tilstand kan kun beskrives som værende på grænsen til sindssyge.
Den 15. juli 1992
fik jeg at vide, at en hundelufter havde fundet et lig på fælleden.
Det er vores job at håndtere disse situationer på professionel vis.
At abstrahere fra det, man ser som medmenneske.
Jeg gik gennem græsset,
og så drejede jeg til højre ind i en lille lysning.
Det var virkelig det værste gerningssted.
Det lignede et brutalt overfald.
Offeret var blevet angrebet, slæbt,
stukket 49 gange i og omkring hals- og brystområdet.
Og hun lå med hænderne oppe foran ansigtet,
som om hun forsøgte at beskytte sig.
Det var uhyrligt.
Kriminalbetjentene sagde, at Rachel var blevet angrebet bagfra.
Hun var blevet stukket flere gange, og hun var blevet voldtaget.
Alex klamrede sig til sin mor, da han blev fundet.
Og de måtte rive ham løs for at kunne tage sig af ham.
Alex var blevet kørt til dette hospital.
Da jeg kom derhen,
sagde de, de syntes, jeg skulle tale med en psykolog,
før jeg så Alex.
Psykologen sagde, at børn er modstandsdygtige.
De kan komme igennem det værste.
De er nødt til at vide,
at dette er endeligt, at personen ikke kommer tilbage.
Alex kom ud i armene på en sygeplejerske, og han virkede meget stille.
Han havde sår og blå mærker på kinderne.
Og han havde et intenst blik i øjnene.
Som en meget gammel person i en barnekrop.
Og jeg tog ham op og nærmest gentog det, psykologen havde sagt.
Der er sket en ulykke, mor er død, og hun ikke kommer tilbage.
Og han stirrede bare. Han stillede ingen spørgsmål.
Men det, han fortalte mig, var: "Det ved jeg allerede."
Ikke? "Du behøver slet ikke forklare mig det."
Alex, vend dig om, og vink til mig.
Vink.
Han spurgte aldrig igen, hvor hans mor var. Aldrig.
Politiet afspærrede området
øjeblikke efter fundet af kvindens halvnøgne lig.
Politiet siger, hun blev dræbt under et brutalt overfald,
som blev overværet af hendes toårige søn.
Redaktøren ringede og sagde:
"Vi har netop hørt
om et dødeligt knivstikkeri på Wimbledon Common.
Du skal derhen med et team nu."
Wimbledon er et meget velhavende sted med meget smukke huse.
Wimbledon Common er 445 hektar parklandskab
lige på kanten af det centrale London.
Mordet skete ved højlys dag.
Politiet siger, morderen formentlig var indsmurt i blod.
Eve Richings, Sky News.
Det var til at tage og føle på, hvor rystede betjentene på stedet var.
En forbipasserende fandt hende halvnøgen.
Og en lille dreng klamrede sig til liget.
Inspektør Bassett var politichef og ansvarlig for efterforskningen.
Han var den, der gav den første briefing.
Den lille dreng var indsmurt i mudder og blod.
Formodentlig morens blod.
Jeg var kriminalassistent, og på det tidspunkt
var jeg John Bassetts højre hånd.
Da vi ankom til gerningsstedet,
kunne jeg se, at hun havde lidt forfærdeligt
under overfaldet.
Da vi kiggede nærmere, så vi, at kroppen lå i en unaturlig stilling.
Hendes tøj var blevet revet af hende.
Der var fugt i og omkring hendes krop.
Det indikerede, at der var en seksuel konnotation.
Det var skræmmende, at en, som begik den slags forbrydelse,
var på fri fod.
Hvis man har en, der gør den slags, så kan det ske igen,
og der er pres på for at få fat i ham, før han gør det igen.
Politiet har gennemkæmmet 400 hektar på Wimbledon Common
for spor efter det brutale drab.
På grund af udstrækningen
vidste jeg med det samme, at vi havde en svær opgave.
Normalt, når der sker et mord, får man nok 10-15 betjente.
Jeg tror, vi havde omkring 40.
Og det var tydeligt fra starten, at det her ville blive stort.
De navngav officielt den myrdede mor som Rachel Nickell.
Hendes lig blev i dag identificeret af hendes lille søns far.
At se billeder af Rachel Nickell,
at se, hvordan hun så ud…
Hun strålede af vitalitet.
Folk kunne projicere sig selv ind i det liv.
De kunne huske, da de var 23,
eller da de var nybagte forældre.
Vi fik en kærlighedshistorie gennem de billeder, de udgav.
Forbindelsen var øjeblikkelig.
Det var… Det havde jeg aldrig oplevet før.
Og heller aldrig siden.
Vi var uadskillelige. Vi følte, at vi bare hørte sammen.
Det er den oplevelse, folk drømmer om at have.
At blive hovedkulds forelsket og føle sig så komplet med nogen.
Så vi følte os begge velsignede.
Da Rachel blev gravid, kom det som et chok.
Jeg var 25, og Rachel var 19.
Hun var virkelig opsat på at få afsluttet studierne,
få en karriere, et godt job.
Men lige så snart Rachel kunne se, at jeg var engageret,
vidste hun, at det kunne fungere.
Så vi gjorde det bare.
Den første gang, du tager et barn op
og ser dem trække vejret,
det er overnaturligt.
Helt overnaturligt.
Man må tro på magi, hvis man har set et barn blive født.
Rachel havde naturtalent som mor.
Hun var betagende.
De to var så vilde med hinanden.
De var så opslugte af hinanden.
Det er en naturlig reaktion at ønske, det var sket for dig, ikke for dem.
Betjenten tog med hjem til lejligheden for at hente et par ting.
Jeg smed Alex' yndlingsting i en taske.
Hans yndlingsbamse, shorts og T-shirts, hans pyjamas
og fåreskindet, de havde sovet på hver nat, siden han blev født.
Vi boede der aldrig igen. Det føltes, som om det var blevet krænket.
Kæresten til Rachel Nickells,
den unge mor myrdet på Wimbledon Common i London i går,
beder om hjælp med at finde morderen.
Jeg var ikke klar, da jeg gik ind i rummet.
Der var nok hundrede journalister.
Det var kameraer, teleobjektiver,
TV-kameraer, der pegede mod dig som en fjendtlig bataljon.
Alle ville se, hvordan Rachels partner var.
Nogen må vide noget,
fordi overfaldet var så voldsomt.
Det kan ikke være gået ubemærket hen.
Og til alle, der kender personen,
uanset hvad de føler for dem,
vær sød at sige noget, før han ødelægger andres liv.
Men alle ville gerne vide, hvad der var sket med Rachels søn.
Det var så chokerende.
Han har ikke sagt noget.
Jeg ved ikke, hvad fremtiden bringer, men han har det nogenlunde.
Gudskelov kom han ikke til skade.
Og det gode er, efter hvad de siger,
at han nok ikke vil huske ret meget.
Vi tog tilbage til fælleden med en rose til Rachel for at sige farvel,
og vi var nu forsidestof i aviserne.
Der var et farvebillede af Alex i mine arme,
helt identificerbar.
De identificerede det eneste vidne til hans mors mord,
og det var muligt, at en sindssyg person kom tilbage
for at fjerne forbrydelsens eneste vidne.
Hvis vi ikke var i fare før, var vi nu i den største fare.
Den toårige Alex Nickell klarer sig,
men befinder sig i en tilstand af dybt chok.
Jeg tror ikke, en toårig har noget begreb om døden.
-Hvor længe kan det traume vare? -Det kan vare hele livet.
Så kom regnen Og skylled' Peter ned…
Vi fandt et fristed hjemme hos min mor.
Alex, han har haft mareridt, frygtelige mareridt.
Han kunne sove roligt gennem natten, men i den sidste time
ville han være… Ja, han havde det svært.
Så hvad jeg end følte, måtte jeg se bort fra det.
Lægge det væk. Ordne det senere. Du kan ikke gøre det nu.
Uanset hvor forfærdelige mine omstændigheder var i det øjeblik,
kom vores barns behov først.
Politiets jagt på morderen involverer 54 kriminalbetjente.
Hvad er navnet?
Dette er af tre særlige beredskabsrum.
Der er kommet 1.500 opkald fra offentligheden.
Alle skal vurderes og handles på.
Det var en meget kompleks sag at sætte sammen.
Godmorgen.
Det var et stort kaos at få så meget information som muligt.
Telefonerne ringer.
Du har set billederne af Rachel?
-Ja. -Ja?
-Har du set hende før? -Nej.
På fælleden tog vi vidneudsagn.
Nogen måtte have set personen
på vej mod mordstedet eller væk fra mordstedet.
Der var pres på for at finde et vidne.
Vi arbejder på mordet på Rachel Nickell. Er du blevet stoppet før?
Vi reagerer, så hurtigt vi kan.
Vi har et efterslæb. Det vil jeg ikke benægte.
Men vi vil komme til at tale med alle.
Det er mit ansvar sammen med mine betjente.
Vi fanger ham.
Man tog prøver fra gerningsstedet
og sendte dem til laboratoriet til DNA-analyse.
Og jeg ramte bare en mur.
Biologen sagde: "Vi har ingenting."
Og jeg tænkte: "Hvad mener du? Hvad med hendes DNA?"
"Nej, vi har ingenting."
Det havde jeg aldrig oplevet før. Det var underligt.
Og så sagde videnskabsmanden:
"Vi ser på det igen fra en anden vinkel."
Men stadig ingenting.
Der er en følelse af håbløshed, fordi han skulle findes hurtigst muligt.
Og her var vi to eller tre uger senere
uden at være nærmere, end vi havde været den første dag.
Der havde vi et mordsted uden vidner,
uden retsmedicinske beviser.
Og det var det. Hvad gør man så?
Situationen var så alvorlig,
at politiet bad om at tale med Alex om, hvad han havde set.
Det vigtigste var at finde personen, men mere end noget andet
at forhindre det i at ske for andre, hvis vi kunne.
Vi skulle være meget forsigtige med håndteringen af lille Alex,
for han havde jo været vidne til en traumatisk hændelse.
Derfor rådførte vi os om, hvordan vi skulle gøre det.
Hvordan går det?
Og rådet var at gøre det gennem en børnepsykolog.
Vil du vise Jean din dinosaurbog?
Jeg kan lide flyveøglerne.
Ja.
Jeg var børne- og ungdomspsykiater.
Og det var noget, vi aldrig havde oplevet.
Det er den eneste sag, jeg har arbejdet med,
hvor barnet var det eneste vidne til en voldsforbrydelse.
Se, min dinosaurbog.
Dem kan jeg lide. Dem, der flyver.
-Men jeg kan lide dem alle. -Dem alle, ja.
Jeg sagde, vi kunne bruge mit hjem.
Og til det første interview, var der en politimand,
André og mig og den lille dreng.
Politiet havde høje håb til,
at barnet, selv om han var lille, kunne give dem mere information.
Jeg havde ingen erfaring i,
hvordan dette intensive arbejde kunne påvirke et lille barn.
Men den rationelle del af min hjerne vidste, at det var vigtigt
at forsøge at forhindre flere drab. Så der var et dilemma.
Det var en svær beslutning at tage.
Så jeg prøvede bare at passe på ham.
Hvis jeg følte, det var nok, måtte vi stoppe.
Der skete noget skræmmende i går, ikke?
Hvordan var det?
Dinosauren var den store.
Der var en stor dinosaur på jorden. De tre små spiste den, ikke?
-Ja. -De var smurt ind i blod, ikke?
Smurt ind i blod? Det må have været grimt.
De skal ikke se det.
Vi besluttede, det ville være bedst, hvis spørgsmålene kom gennem mig
for at få Alex til at svare naturligt.
Alex havde blod på sig, ikke? Du havde blod på dig.
Alt dit tøj var fyldt med blod. Var det ikke?
-Ja. -Da du var sammen med mor den dag.
Jeg prøvede især at fokusere kun på Alex og observere ham.
Han havde ikke talt meget.
Han ville ikke se på folk.
Men jeg tror, han udviste stress
efter et ekstremt traume.
Det viste hans kropssprog og bevægelser.
Jeg tror, du ved, at forfærdelige ting pludselig kan ske.
Jeg tror, du er meget bange.
Jean mente, at det var bedre at presse på.
Så da du så manden stå der, kiggede han på dig eller på mor?
Mor.
Så han sagde ikke noget til dig?
-Nej. -Råbte han ikke ad dig?
-Råbte han af dig eller ej, Alex? -Nej.
Som mine spørgsmål førte mod hændelsen,
kunne man se en forandring. Han blev anspændt.
Alex, slog han dig?
-Nej. -Med hånden?
Nej.
Min bekymring var ikke, hvor megen information, vi kunne få.
Det var det ubehag, disse sessioner kunne forårsage,
og om de ville forhindre, at han fik det bedre.
Altså, det kan jeg ikke snakke om.
-Det gør ondt at tænke på, ikke? -Du ikke kan snakke om det?
-Det kan jeg ikke snakke om. -Nej?
Det var et mysterium, hvor meget han måske havde set.
Jeg ville ønske, han ingenting havde set.
Jeg håbede, at han var blevet skubbet væk, og alt dette var sket
uden for hans…
…uden, at han forstod det.
Du ved, da mor lå på jorden, og manden var væk?
-Sagde du noget til hende? -Nej.
-Talte du med hende? -Nej.
Var du bange?
Troede du, hun sov?
Gjorde du det?
Ønskede du, hun vågnede?
Vågnede hun?
Nej.
Det var ret intenst.
Der var et par dage mellem sessionerne. Over flere uger.
Alex var igen i stand til at udvise en utrolig hukommelse,
af et lille barn at være.
Hvordan begivenhederne forløb,
hvordan den onde mand kom bagfra,
og hvordan han bagefter gik sin vej,
vaskede sine hænder i et vandløb og forsvandt.
Alex, manden, der gjorde din mor fortræd, hvilken slags bukser havde han på?
-Dem her. -Dem?
Og så begyndte Alex at beskrive personen.
-Hvilken farve var de? -Blå.
-Hvilken farve var hans sko? -Den farve.
Han gav os en beskrivelse af en yngre hvid mand,
hvid skjorte og blå bukser, brune sko.
Men det vigtigste af alt var,
at Alex huskede, han havde et bælte omkring skjorten,
som et slagterforklæde.
Alex' beskrivelse lignede en fra en kvinde,
som havde set en mand på vej mod mordstedet
ti minutter før mordet,
iført en hvid top, mørke bukser, med en slags taske.
Så vi kom til konklusionen at af alle dem, der var set på fælleden,
var det højst sandsynligt den mistænkte.
Nu skulle vi bare finde ham.
Inspektør, kan vi fastslå, at I kun har gjort meget små fremskridt?
Ja, det er en fair vurdering.
Vi burde have haft manden i varetægt nu,
men når man ser problemets enorme udstrækning her,
så forstår man hvorfor.
I mangel af beviser har politiet kontaktet psykologer
for at få en profil af gerningsmanden.
På det tidspunkt så vi film som Ondskabens Øjne…
Vi afhører varetægtsfængslede seriemordere for en psykologisk adfærdsprofil.
…hvor kriminalpsykologer finder deres mistænkte gennem profilering.
Jeg er interesseret i det. Som jeg siger, amerikanerne har stor succes.
En ekspert, man har kontaktet, er Robert Ressler, pensioneret FBI-agent.
Ressler har interviewet mange af Amerikas mest berygtede sexmordere,
deriblandt Jeffrey Dahmer.
Han siger, at manden, der myrdede Rachel Nickell, er uorganiseret.
Folk tænker først på en seriemorder.
Skal vi opleve det igen? Om dage eller uger?
Vi har at gøre med et uorganiseret, rasende,
måske mentalt forstyrret individ.
Selvom John Bassett mødtes med Bob Ressler, var det et hurtigt besøg.
Men man mente, at vi nok burde fortsætte med idéen om profilering.
Så den kendteste forbryderprofilør, som havde arbejdet med politiet før,
blev involveret i efterforskningen som rådgiver.
Når politiet beder mig komme og hjælpe,
er det som regel, fordi tingene er kørt fast.
Og det var sagen med mordet på Rachel Nickell.
Paul Britton har arbejdet på nogle af landets vigtigste forbrydelsessager.
I hvert tilfælde siger politiet:
"Jeg søger noget, der vil hjælpe mig med at identificere en gerningsmand."
Dennis Nilsen, interviewet i fængslet af psykolog Paul Britton,
jagede hjemløse unge mænd.
"Noget, der hjælper mig med at forhindre personen i at gøre det igen."
Paul Britton, retspsykolog,
siger, at ægteparret West slet ikke er så usædvanlige.
Han er sikker på, at andre massemordere er på fri fod.
Jeg blev bedt om at komme og se på sagen,
mellem tre og fire uger efter Rachel var blevet dræbt.
Og det, de bad om, var min mening,
en psykologisk analyse af, hvem der kunne have gjort det.
Jeg har materiale fra gerningsstedet.
Jeg har videoen og kortene over fælleden.
Men det, jeg har brug for,
er at komme på besøg på gerningsstedet.
Der er en parkeringsplads ved en vindmølle på fælleden.
Vi parkerede der,
og så gik vi over til gerningsstedet.
Det, gerningsmanden har her,
er et sted, hvor han kan finde et passende offer.
Det er et sted, hvor han kan observere,
overvåge.
Han venter på at finde en, der er tættest på hans præference,
og det er tilfældigvis stakkels Rachel Nickell.
Han kunne kigge og iagttage,
for han er en iagttager, er overvåger.
Og meget ofte, og jeg taler ligeud, hvis jeg må det,
har man den der…
"Den storsnudede kælling ser ned på mig.
Det finder jeg mig ikke i.
Jeg tager hende."
Der er en meget fokuseret intention om at udslette denne unge kvinde.
Men Rachel Nickell ville nok ikke bare overgive sig selv til døden…
…uden en form for reaktion.
Men hvis nogen siger:
"Gør, som jeg siger nu, eller jeg gør barnet fortræd."
Det ændrer alt.
Barnet er der som gidsel.
Barnet er der som et forhandlingsobjekt.
Hun ved, hun opgiver sit liv for sit barn.
Jeg var helt sikker på det.
Han vil dræbe andre.
Det er ikke et statisk billede.
Det er bare et billede i en film, der fortsætter.
Da du kom tilbage til mor, stod hun op, eller lå hun ned?
Det kan jeg ikke huske.
Hold op med at spørge om alt det, far.
Du gør det rigtig godt, Alex.
Dagene blev til uger. Ugerne blev til måneder.
Og vi nåede et punkt, hvor det blev tungt og gentagende.
Og der var der, jeg følte: "Det er…
Vi får for lidt ud af det. Hvad mere kan han give?"
-Da du kom tilbage til mor… -Jeg er træt.
-Er du træt? -Ja.
-Et sidste spørgsmål, Alex. -Nej. Ikke mere.
Okay, det er fint. Kom her.
Du har gjort det virkelig godt.
-Vi snakker om resten en anden gang. -Nej.
Nej, jeg ville stadig være træt.
-Vil du stadig være træt? -Ja.
Vi snakker ikke mere.
Politiet ville kaste terningen en sidste gang.
De kom med den endnu mere desperate idé
at tage til Wimbledon Common og genopleve det.
De håbede, at det at se stedet for drabet ville udløse flere minder.
Jeg syntes, det var langt ude.
Men jeg følte mig presset.
Okay.
Så nu er det ikke samme situation om igen, i samme miljø.
Måske virker det.
Og da vi ankom, ville han ikke stige ud af bilen.
Det, der generede ham, var alle de ukendte voksne, der var der,
fordi politiet var dukket op.
Ikke kun de betjente, han kendte. Der var flere andre betjente.
Vi steg ud af bilen og begyndte at gå.
Og så var han glad igen.
Vi gik ned at den sti.
Alex og jeg begyndte at løbe bare for sjov.
Han morede sig. Men vi havde en flok strømere bag os
og en psykolog, der løb efter os.
Politiet førte os.
Men den lille dreng vidste, hvor vi skulle hen…
…og huskede ting.
Vi kom tættere og tættere på gerningsstedet.
Jeg kunne se, hvordan barnet stivnede, og jeg er ret sikker på, han huskede.
Alex?
Manden, der dræbte mor, hvor var han?
Var det her?
Hvornår begyndte han at tale med mor?
Kan du huske det?
Du sagde engang, at han talte med mor, før han dræbte mor.
Kan du huske, hvor han talte med mor?
Nede ved dammen?
Og så kom der et tidspunkt, hvor han snublede og faldt forover.
Og han hylede og hulkede.
Og det var øjeblikket, André havde fået nok.
Det her er så skidedumt.
Han græd, og jeg knækkede.
Da havde jeg fået nok.
Det tog for hårdt på ham,
og det tog for hårdt på mig.
Lad os gå, for helvede!
Så jeg tog ham op og gik tilbage til bilen.
Vi kørte i fuld fart, og de så bare røgen.
Jeg var ikke i god form.
Så jeg stoppede, så snart jeg kunne. Fandt et roligt sted.
Og jeg brød ud i gråd.
Og jeg kunne ikke stoppe.
Jeg kunne ikke stoppe mig selv.
Jeg kunne ikke være stærk lige der.
Og jeg vidste, han kiggede på mig. Han var rolig.
Men jeg måtte bare få det ud.
Og så da jeg fik styr på mig selv,
sagde jeg, at jeg var ked af det.
Og vi tog hjem til bedstemor.
Så vi trak os væk.
Det var sidste gang, jeg så dem.
Jeg havde gjort mit bedste.
Jeg var ikke tilfreds med det, men jeg prøvede, og…
Tristhed. Og…
Bevidstheden om, at det var et forsøg, der ikke virkede.
Først en berygtet forbrydelse,
der skabte overskrifter i hele Storbritannien.
En ung mor, Rachel Nickell, blev stukket gentagne gange på Wimbledon Common.
Det ligner et tilfældigt drab.
Hvilket selvfølgelig gør det svært at løse.
Nu lægger efterforskerne alle kort på bordet,
og de beder om nationens hjælp med at finde morderen.
Vi kom til et stadie,
hvor vi var ret tilfredse med den beskrivelse, vi havde.
Han var sandsynligvis morderen.
Så det var tid til at gå til medierne
for at se, om nogen kunne komme med forslag til,
hvad navnet på personen kunne være.
Manden var 20-30 år gammel.
Han var høj, omkring 180 cm, og havde kort, brunt hår.
Han havde en hvid skjorte med knapper og muligvis blå bukser,
og han bar på en lille, mørk taske.
Underligt nok var hans bælte omkring skjorten, ikke bukserne.
Lad os lige tilføje nogle velbegrundede gisninger.
En rådgivende klinisk psykolog udarbejder en sandsynlig profil af morderen.
Det, de fik fra mig,
var en dybdegående psykologisk analyse af morderen.
Morderen er under 30 år. Han bor lokalt.
Han har få venner, og han har tilbagetrukne hobbyer.
Han kan være interesseret i kampsport.
Han kan lide pornografi.
Han har ikke en fast kæreste.
Tidligere kærester har fundet ham utilfredsstillende.
Seksuelt uerfaren…
Jeg sagde, det var en forbryder, som ikke boede langt væk.
Det er en, der kendte fælleden, som kendte smutvejene.
Han bevæger sig til fods.
Telefonnummeret til at ringe…
Efter Crimewatch kom der mange telefonopkald.
Hvad angår Rachel Nickell-mordet,
har vores team registreret 90 opkald til studiet.
Ti af dem er meget interessante.
En mand er gået direkte til tops på deres prioritetsliste.
Vi fik telefonopkald fra to eller flere lokale,
der sagde, at fantombilledet…
…lignede en mand ved navn Colin Stagg.
Og de antydede, at de troede, han var den type individ,
som kunne have udført drabet.
Og han indrømmede at have være på fælleden
omkring det tidspunkt, hvor Rachel blev fundet.
Damen, der så en mand på vej mod mordstedet,
udpegede senere Stagg i en konfrontationsparade som den person.
Ifølge politiet blev manden anholdt ved middagstid i går.
Han bliver stadig afhørt.
Stagg boede tæt på fælleden,
så da han blev anholdt, blev hans lejlighed ransaget.
Lejligheden var underligt indrettet.
Jeg husker, da vi ankom, at der var noget på hoveddøren.
Der stod "Kristne, pas på" eller noget i den retning.
Og der var et værelse,
hvor en slags stjernetegn var malet på gulvet,
og der var gotiske billeder overalt.
Det var bare et bizart sted.
En af betjentene fandt et skab, og i skabet var der overlevelsesudstyr.
Der var knive.
Der var også en kølle med en kugle for enden.
Og det tydede bestemt på, at det ikke var en almindelig borger,
at der var noget sært ved ham.
Og selvfølgelig passede han perfekt på gerningsmandens profil.
Men der var et problem.
På trods af at han passede til gerningsmandens profil,
manglede vi beviser til at forbinde ham med mordet.
Han indrømmede, at han solbadede nøgen på fælleden
og blev sigtet for blufærdighedskrænkelse.
Men så blev han løsladt.
Det var selvfølgelig skuffende, for han var ikke kun en god mistænkt,
men han var efterforskningens eneste mistænkte.
Så vi måtte finde ud af, om han var vores mand.
Og uden retsmedicinske beviser
vidste vi det ikke.
Efter de løslod Colin Stagg, belejrede pressen os.
Alex var det eneste vidne til mordet på hans mor,
og morderen var stadig på fri fod.
Så han var i fare.
Da vidste jeg, vi ikke var sikre her.
Og jeg måtte få ham væk.
Vi havde ikke rigtig tillid til nogen.
Så vi tog alle mulige forholdsregler for ikke at blive fulgt eller sporet…
Og så tog vi afsted ud i mørket.
Og vi tog til kysten
for at lægge afstand mellem os og en morder på fri fod
og en presseopdækning, der var ustoppelig.
Og vi efterlod venner og familie. Vi efterlod alt materielt.
Vi forlod vores hjem.
Vi tog kun det med, som vi kunne bære.
Vi krydsede grænsen og trådte ind i en ny verden.
SEKS MÅNEDER SENERE
Rachel og jeg havde altid talt om at flytte til Frankrig.
Jeg var tit i Frankrig som teenager.
Jeg spillede tennis
og blaffede rundt, så jeg kendte landet ret godt.
Vi var i en lille landsby kun få kilometer fra kysten.
Vi ankom til hoveddøren for første gang med nøglerne i hånden, åbnede døren,
havde en vidunderlig følelse af en ny start.
Jeg har kun to. Du har omkring 50 derovre.
Kig under…
Det var totalt idyllisk.
Et dejligt lille hus.
Udsigt over gårdspladsen.
Der var løsgående høns. Der var hvalpe, der løb rundt.
Og vi kunne endelig stoppe
og gøre status og føle fred og ro omkring os.
Alex, slap af.
Slap af.
Du får ondt i maven, hvis du spiser sådan.
Det føltes, som om vi havde ladt en stor del af ondskaben bag os.
Det føltes, som om vi havde fundet fred.
Endelig virkede det, som om vi havde lidt medvind.
Det var ren lykke.
Ikke? Bare at få anonymiteten tilbage.
Ledelsen af efterforskningen af mordet på Rachel Nickell
på Wimbledon Common for et år siden
forudser en bremsning af efterforskningen, hvis intet nyt kommer frem.
Hvis intet afgørende kommer frem inden for de næste to måneder,
så vil jeg sige, efterforskningen afsluttes.
John Bassett sagde til pressen, der ikke var nye spor,
at undersøgelsen var nået så langt, den kunne, og snart afsluttedes,
men i virkeligheden skete der en masse.
Der stod: "Jeg har vedlagt et fint brev.
Hvis du ikke vil læse det, så behøver du ikke."
Men nysgerrigheden tog overhånd, og jeg læste brevet.
Vi fik et opkald fra en kvinde, som havde set Colin Stagg i fjernsynet,
og hun sagde: "Den mand har jeg udvekslet breve med.
Og meget mærkelige breve."
Han bruger de mest beskidte, vulgære ord, der findes.
Han spurgte, om jeg kunne lide hans brev.
Jeg sagde, at jeg var ikke imponeret.
Han havde skrevet et til,
om han skulle sende det til mig? Jeg sagde nej.
Hvis jeg fik et brev til, ville jeg give dem til politiet.
Hun sendte de breve til os.
Hvilket gav os et indblik i, hvordan Colin Stagg tænkte.
Så bad John Bassett mig komme op på hans kontor,
og jeg mødte en kvindelig betjent.
Bassett sagde: "Min kriminalassistent skal opdateres."
Og så blev det forklaret, at der ville være en undercover-aktion
for at finde ud af, om Colin Staggs seksuelle fantasier
kunne afsløre nogle oplysninger om mordet,
som kun morderen ville kende til.
Politiet spurgte mig, om jeg kunne hjælpe med en undercover-aktion.
Det, der ville ske, var,
at en undercover-politibetjent ville skrive et brev til Colin Stagg
under det falske navn Lizzie James.
Hun prøver at få ham til at skrive om sine seksuelle fantasier,
så hvis han skrev tilbage
på en måde, der lignede den måde,
Rachel Nickells morder måske ville skrive på,
så havde du grundlaget for yderligere efterforskning.
Og Colin Stagg skrev tilbage.
Kære Lizzie, jeg er glad for, du kan lide mine breve,
og at du er lige så fordomsfri og uhæmmet som mig.
Jeg vil dominere dig.
De ting, jeg vil gøre ved dig, vil få dig til at græde.
Du vil føle dig ydmyget og beskidt.
Politiet var begejstrede
over de første seksuelle elementer, som kom tilbage fra Colin Stagg.
De føler nu, at deres aktion er berettiget,
at der var mere at vide, og at de ikke havde spildt tiden.
En dag, efter vi havde været der i måske et år,
kæmpede Alex og jeg med sværd for sjov.
Og han sagde: "Det er, ligesom da den onde mand kom."
Og jeg prøvede…
Jeg tog mig sammen og prøvede at fortsætte helt naturligt.
Så en morgen satte jeg mig ved det lille røde bord.
Jeg satte kameraet op og…
…og prøvede at tale om, hvad der var sket.
Alex ville tegne, og jeg skulle hjælpe ham med tegningen.
Far, kan du hjælpe mig med at tegne mor på det stykke papir?
Mens vi tegnede, kom Alex med oplysninger,
der gjorde det helt klart, hvad han havde set.
Så mor ham?
-Det tror jeg ikke. -Nej? Så du ham først?
Ja, jeg så ham først.
Havde han en taske?
Ja.
Og åbnede han den, eller var den åben?
-Han åbnede den. -Og hvad tog han ud?
En kniv.
Der er mor. Der er den onde mand.
Hvor er kniven?
-Hvad gjorde han ved dig? -Væltede mig.
-Væltede han dig? -Ja.
-Den onde mand stak sine ting i hende. -Hvad stak han i hende?
En kniv. Der er hans kniv.
Så du det?
-Ja, jeg så kniven. -Så du det hele?
Jeg så det… Ja, jeg så det hele.
Det hele.
Han havde set det hele.
Havde assimileret alt det der og overlevet næsten et år,
mens han havde alt det i hovedet.
-Så du næsten det hele? -Ja, jeg så det.
Kiggede du væk?
Ja, jeg kiggede den vej.
Jeg kiggede den vej for at se, om der skete noget andet.
-Gjorde du det? -Ja.
Var det forfærdeligt?
Ja, det var virkelig forfærdeligt.
Det var svært at høre på.
Det er dit barn. Det er dit baby.
Han var der. Rachel var der. Jeg var der ikke.
Jeg havde prøvet at forestille mig det
igen og igen, nat efter nat. Hvad de havde været igennem.
For jeg ville kunne gøre noget ved det eller dele det med dem.
Og her fik jeg bekræftet,
præcis hvad der var sket, hvad Alex havde set,
og det fik mig til at forestille mig,
hvordan det må have været for dem begge.
Og et par uger senere kom nyheden,
at de ville sigte Colin Stagg for mordet på Rachel.
Ifølge Scotland Yard blev Colin Francis Stagg i morges anholdt
i sit hjem i Roehampton i London.
Anholdelsen skete omkring en kilometer fra stedet på Wimbledon Common,
hvor Rachel blev dræbt for lidt over et år siden.
Politiet gravede i dag haven op og scannede jorden med metaldetektorer.
Colin Stagg blev anholdt og bragt til Wimbledon politistation
som mistænkt for mord.
Arresten skete efter en undercover-aktion, der involverer en kvindelig betjent.
Hun indledte et tæt forhold til Stagg.
Vil du præsentere dig formelt?
Ja, jeg er politibetjent.
Jeg er kendt som Lizzie James.
Hvis jeg nu viser dig 30 eller 40 breve,
du har udvekslet med Lizzie James,
har du så noget at sige vedrørende dit ønske om samleje
og seksuel praksis på Wimbledon Common
og i åbent skovområde med brug af knive…
Ingen kommentar.
…og blodsudgydelse?
Ingen kommentar.
Under undercover-aktionen
mødtes Colin Stagg med den kvindelige betjent,
og han gav hende et brev,
som introducerede knive og alle mulige andre ting,
som også var i morderens fantasier.
Kan du huske brevet nu, Colin?
Ingen kommentar.
"Manden går over til sin bunke tøj og tager noget snor og en kniv frem."
Rachel Nickells morder havde
en række meget specifikke elementer i sin fantasi,
som ikke er så almindelige.
Og nu ser Colin Stagg ud til at have præcis de samme fantasier.
Vi kan se fantasiernes udvikling, mens du har skrevet til Lizzie James.
Den stigende afvigelse, den stigende dominans og vold.
Behovet for at ydmyge og dominere.
Der var bare så meget, der pegede mod ham som morderen.
Jeg tror, du har gået ned ad vindmøllestien
og sat dig ned på en græsplet.
Jeg tror, du beskrev det i et af dine breve til Lizzie James.
Det, at du ser den her smukke blonde kvinde,
der kommer nærmere og nærmere.
-Var det sådan med Rachel? -Ingen kommentar.
Du kiggede ned fra dit udsigtspunkt og så hende.
Og du løb ned og overrumplede hende.
Og du skubbede den lille dreng, så han væltede.
Skubbede ham med ansigtet ned i mudderet.
-Ingen kommentar. -Så stak du Rachel 49 gange.
Ingen kommentar.
Den 15. juli 1992 på Wimbledon Common
myrdede du Rachel Nickell, der døde af adskillige knivstik.
Ingen kommentar.
Efter at have tilbragt natten på en politistation i nærheden,
blev Colin Stagg hurtigt kørt til retten i Wimbledon
sigtet for drabet på Rachel Nickell.
Dommerne varetægtsfængslede ham indtil næste uge.
Anklagemyndigheden blev præsenteret
for alle beviserne i forbindelse med brevene og interviewet,
og man afgjorde, at der var beviser nok
til at sigte ham for mordet.
Nu da Colin Stagg var tilbageholdt,
var sagen for mit vedkommende afsluttet.
Så jeg besluttede, at det var på tide at starte på noget nyt.
Så jeg forlod efterforskningen.
Det faktum, at Colin Stagg nu var varetægtsfængslet,
det gav en vis lettelse.
Men vi fandt snart ud af…
Hvis man har været igennem sådan en situation, som vi havde,
beskytter man sig selv hele tiden, og man har en vent-og-se-mentalitet.
TRE MÅNEDER SENERE
Politiet i London jager morderen til en fireårig pige og hendes mor.
Det er en af de værste sager de nogensinde har efterforsket.
Jeg er mor.
Samantha og Jazmine Bissets venner prøver at forstå, hvad der skete.
Mordenes brutalitet har chokeret politiet.
En overbetjent sagde, at Sam Bissets skader var grusomme.
Jeg synes selv, jeg er ret hård.
Jeg bliver ikke så påvirket, men selv nu får det mig til at tænke:
"Hvad i alverden foregik der?" Det var grusomt.
Mickey Banks var min inspektør.
Han var efterforskningsleder, og han…
Han lagde armen omkring mig og sagde: "Rog, vær forberedt.
Jeg har aldrig set noget værre." Det husker jeg.
Og så gik vi ind sammen med retsmedicinerne
og gennemsøgte lejligheden.
Det var en etværelseslejlighed,
og vi forstod, at Samantha Bisset boede der
med sin fireårige datter, og de delte værelse.
Hun var alenemor, havde nok ikke mange penge.
Der var masser af legetøj i soveværelset, masser af Jazmines malerier på væggene.
Det forekom mig, at de var meget tætte.
Og da vi kom ind,
viste det sig, at Samantha muligvis var blevet stukket ihjel på gangen,
slæbt ind i stuen
og lagt på en stor pude i en slags stjerneposition.
Og hun var blevet lemlæstet.
Man havde forsøgt at skære hendes ben af,
og liget var blevet åbnet.
Da vi gik ned ad gangen…
Soveværelset var i højre side tæt på hoveddøren.
Og vi gik ind i soveværelset.
Og en lille piges hoved stak ud fra under en dyne.
Man kunne se det pjuskede hår.
Og det viste sig, at hun var blevet kvalt og seksuelt misbrugt.
Hun var død, men hun så ud, som om hun sov.
Første tanke var:
"Vi må finde gerningsmanden, for det er en galning."
Alle ville fange det svin, der havde begået den forbrydelse.
Det var noget, vi alle var enige om.
Ellers ville der være et nyt mord.
For når nogen starter den slags,
er det tydeligt, at de vil blive til en seriemorder.
Der var hundredvis af fingeraftryk,
og selvfølgelig skulle det gå igennem fingeraftryksafdelingen,
hvert enkelt blev undersøgt.
Fingeraftryksbetjentene brugte forstørrelsesglas
og identificerede aftrykkene gennem hvirvlerne og mærkerne,
hvilket er en kunst.
Men inden for måske to måneder havde vi udelukket alle fingeraftrykkene,
hvilket i sig selv er ret usædvanligt,
for der er normalt et eller to aftryk, som forbliver uidentificerede,
og de tilhører ofte den mistænkte.
Der var intet DNA. Der var ingen spor.
Intet, der ville hjælpe efterforskningen.
Vi fandt intet, hvilket er meget usædvanligt.
Der var ikke tegn på indbrud,
og kriminalbetjentene har få spor i denne sag.
Hvad angår motivet for dette mord på mor og datter,
er det kun morderen, der kender det.
Jeg blev kontaktet af min daværende kriminalinspektør
og blev bedt om at få Paul Britton ind,
fordi han var ekspert.
Han havde arbejdet på Rachel Nickell-efterforskningen.
Jeg blev ført til selve mordstedet.
Placeringen af lejligheden, Samantha og Jazmine Bisset boede i,
er meget vigtig.
Lige bag lejligheden er der en have.
Og så på den anden side er der et område med træer,
hvor han sidder og kigger. Han opfylder sine fantasier
og får de her tanker:
"Du skal ikke drille mig. Du skal ikke latterliggøre mig.
Bare vent, til jeg er færdig med dig."
Paul Britton, hvor godt tror du, du kender ham?
Vi ved ret godt, hvad der gik gennem hans hoved
på gerningstidspunktet,
men jeg vil have ham til at fortælle mig, hvordan han kom i gang med det,
der fik ham til at dræbe og gøre Samantha fortræd.
Han skal fortælle dig det?
Han ringer nok ikke og siger:
"Må jeg tale med Paul Britton? Her er hans svar."
Jeg tror, det er muligt, at han måske vil gøre det.
Det er ekstremt sjældent, at fremmede angriber tilfældigt.
Og endnu sjældnere med børn til stede.
Han har nok gjort noget lignende før.
Han har ikke bare gjort det her. Sådan et niveau af vold skal bygges op.
Og vi kunne ikke forstå, hvordan
inden for et tidsrum på 16 måneder
mellem Wimbledon-mordet og Plumstead-mordet,
hvordan to forskellige personer kunne begå så voldsomme, dristige forbrydelser.
Så var det muligt, at den samme person begik begge drab?
Ofrene lignede hinanden i alder og udseende.
Begge havde et barn til stede under angrebene.
Og antallet af knivstik hos Rachel Nickell og Samantha Bisset
var omkring 50.
Så på vores anmodning
kom de ledende efterforskere fra Nickell-sagen
over til vores mødelokale
for at diskutere lighederne mellem de to scener.
Og de afviste vores forslag om,
at de to forbrydelser kunne have samme gerningsmand.
For Colin Stagg var jo varetægtsfængslet, da Jazmine og Sam Bisset blev myrdet.
Og vi prøvede at overbevise dem om, at de måske havde den forkerte person.
Hvordan blev det mødt?
Med fjendtlighed og fuldstændig…
"Vi har 100 % den rette person."
De havde deres mistænkte,
og de var bare ikke interesserede i at diskutere det.
De var overbeviste om, at de havde ham.
Åbner gaverne!
Der var gået halvandet år, og Alex havde det godt.
Der er ikke mange gaver under træet nu.
Der er da masser af gaver.
Han var glad for skolen og for sine venner.
Så han trivedes virkelig.
Det er en stor kran.
Omkring det tidspunkt
hørte jeg, at …
…at politiet havde brug for Alex til at vidne i Colin Staggs retssag.
De håbede, han kunne beskrive gerningsmanden
og hans bevægelser før og efter angrebet.
Så igen er vi i klemme som en lus mellem to negle.
Hvad gør vi?
Hvis det er ham, og vi ikke dukker op,
så går han fri.
Men hvad er prisen, Alex betaler
for at stå ansigt til ansigt med ham, der gjorde det?
PLUMSTEAD POLITISTATION
Det var bare en følelse.
Bare en følelse af, at der var noget galt her.
Jeg havde aldrig før oplevet en forbrydelse,
hvor hvert eneste fingeraftryk blev udelukket.
Micky Banks talte med mig.
Og han ville have fingeraftrykkene undersøgt igen,
især Samantha Bissets.
Micky pressede virkelig på for at få det gjort,
og fingeraftryksafdelingen gav efter
og gik med til at genundersøge nogle af de mest mistænkelige aftryk
fundet i Bisset-lejligheden.
En tid senere ringede han til mig. "Vi har et resultat."
Nogle fingeraftryk,
som oprindeligt var blevet identificeret som Samantha Bissets…
…tilhørte faktisk en mand ved navn
Robert Napper.
Og det var et rigtigt øjeblik af klarsyn.
Jeg glemmer det aldrig. Jeg var overlykkelig.
De fandt tre eller fire aftryk af Napper i lejligheden.
Et var på stolpen uden for terrassedøren og nogle indenfor,
hvor han tydeligvis var kommet ind gennem de franske vinduer.
Han boede lokalt. Hans kriminelle fortid var meget kort,
men han havde faktisk siddet to måneder i varetægt.
Napper blev anholdt i sit hjem i fredags.
Han boede i Plumstead High Street, en kilometer fra drabsstedet.
Efter anholdelsen blev det tydeligt, at han led af en form for psykisk sygdom.
Og da han blev interviewet,
gav han meget mærkelige svar i tredje person,
som om han talte om en anden.
Han var typen, der troede, at han var anderledes end os andre.
Han var tilknappet. En underlig fyr.
Alle, der mødte ham, sagde det samme. Han var sær.
Vi tog til hans lejlighed på Plumstead High Street,
en meget lille studielejlighed.
Han havde sært nok ingen seng eller madras.
Han sov åbenbart på gulvet.
Og så begyndte vi at gennemsøge ejendommen.
Og vi fandt hurtigt den røde værktøjskasse.
Som stod på gulvet.
Den var låst,
og vi var jo spændte på, hvad der var indeni.
Da vi åbnede den, var der knive.
Der var en bog.
Og bogen beskrev kvælningsmetoder, tror jeg, det var,
og sårbare punkter på kroppen,
som blev brugt til at angribe folk og enten passivisere eller dræbe dem.
Der var en kortbog.
Og i kortbogen var der alle mulige tegninger og noter.
Dengang forstod vi ikke, hvad de var.
Og vi troede, de ville være vigtige
for den mulige identifikation af scener for hans forbrydelser.
Og i en af noterne
var der nogle trapper,
som så ud til måske at være Heathfield Terrace.
Og i den note skrev han ordene "potentielt område".
Han havde identificeret det som et muligt mål for ham.
En 28-årig mand er sigtet for mordene på en enlig mor, Samantha Bisset,
og hendes datter i november sidste år.
I dag benægtede Robert Napper mord, men indrømmede manddrab.
Samanthas morder forventes at blive dømt senere i dag.
Det virkelig triste ved denne sag er, at Samantha var enebarn,
og hendes mor, Margaret,
aldrig kom over tabet af sit eneste barnebarn og datter.
Det er slemt nok at miste din datter, men også dit barnebarn?
Familien er udslettet.
Tragedie. Forfærdeligt.
Og for at gøre denne sag endnu mere tragisk,
døde hendes mor, dagen før Napper skulle for retten i Old Bailey.
Så det er bare en rigtig trist sag.
Noget tid senere
kiggede jeg på hans kort igen,
og skønt de fleste markeringer var i det sydøstlige London…
…var der en særlig markering langt væk fra Plumstead
i Richmond Park i det sydvestlige London.
Stedet var Isabella Plantation,
et stykke åbent land tæt på Wimbledon Common,
Rachel Nickells drabssted.
Mr. Stagg blev først afhørt i september sidste år.
I dag skal han møde i retten anklaget for mordet på Rachel Nickell.
Jeg blev informeret før retssagen, at de ikke havde brug
for Alex og hans vidneudsagn.
Jeg var taknemmelig for, at han ikke skulle igennem det.
Men det bekymrede mig, at vi ikke gjorde alt, hvad vi kunne.
Og et par dage senere kom den chokerende nyhed.
En ven ringede for at høre, hvordan jeg havde det med nyheden.
"Hvilken nyhed?"
Og han sagde: "Ved du det ikke? Den blev droppet."
Den anklagede for det brutale mord på Rachel Nickell på Wimbledon Common,
gik i dag fri fra retten, før den egentlige retssag var begyndt.
Det var et chok.
En af rettens dommer indledte et angreb
på politiets metoder efter at have droppet sagen
mod den anklagede for drabet på Rachel Nickell.
Colin Stagg gik fri efter mere end et år i varetægt
efter at være blevet fanget gennem en undercover-aktion,
der blev stærkt kritiseret og afvist af dommeren.
Jeg var vred, fordi dem, der havde besluttet, at beviserne var gode
og kunne klare udfordringen, tydeligvis havde begået en stor fejl.
Og over, at den person, der besluttede at droppe sagen,
gik til ekstremer, for der var jo stærke indicier.
Følelsen var, at hvis der skulle træffes en beslutning om,
hvorvidt Colin Stagg havde begået mord,
så skulle den træffes af en jury.
Men så langt nåede vi ikke.
Kongelig forsvarer William Clegg påstod, at betjent James havde løjet
og brugt tilbudt om sex som lokkemiddel.
Dommer Ognall sagde,
at politiets adfærd ikke blot afslørede overdreven iver,
men et åbenlyst forsøg på at inkriminere en mistænkt
ved positiv og vildledende adfærd af den groveste slags.
Vi fejlede.
Og det er ikke en god følelse.
"Mit liv er blevet ødelagt af halvhjertede psykologiske teorier
og historier skrevet for at tilfredsstille en undercover-betjents sære sexfantasier.
Dommeren erkendte, at der ingen beviser var.
Ingen retsmedicinske beviser eller tilståelse."
Vedrørende en eventuel undskyldning til Colin Stagg
sagde Paul Condon, at politiet havde undskyldt til dem,
de fandt nødvendige.
Jeg undskylder ikke
for Metropolitan Politis efterforskning i denne sag.
Jeg støtter fuldt ud mine betjente.
Og jeg tager det fulde ansvar for politiaktioner i denne sag.
Det føltes, som om vi var tilbage til dag et.
Med morderen på fri fod og ingen beskyttelse.
Og det blev understreget af Paul Condon, Met-lederen, der erklærede,
at de ikke ledte efter andre.
I øjeblikket er der ingen ny information, ingen nye spor at udforske.
De mente tydeligvis, at Colin Stagg slap afsted med mord
og nu var på fri fod.
Jeg følte, jeg ikke kunne stole på nogen.
Og vi har altid spekuleret på, om vi blev behandlet anderledes,
fordi jeg var en ung mand af anden hudfarve.
Du mister troen på systemet.
Så en eventuel lukning,
der kunne give mening, måtte vi nu selv finde,
og vi kunne ikke stole på, at nogen udefra ville hjælpe os.
I mange år var der ingen fremskridt.
Intet havde ændret sig i forhold til, hvad vi vidste.
Fra dag et var det os tre.
Altså min far og mig og vores hund, Molly.
Det var dem, vi var som familie.
Min far vidste, at jeg forstod, hvad der var sket.
At min mor elskede mig,
og at hun ikke havde villet forlade mig.
Så min far og mig, vi talte ikke om min mor.
Vi talte ikke om fortiden.
Men jeg følte en vrede over, at det var sket.
Og at jeg på ingen måde havde kunnet forhindre det.
Hvis du vidner den grad af ondskab
som et lille barn,
vil den illusion, du har om, at dine forældre,
uanset hvor godt de gør det, kan beskytte dig mod skade…
Jeg tror, at den… Det falder sammen.
Alex var bare en sød lille dreng.
Der var en glæde der.
Men i de unge år var der en vrede,
og vreden var med rette rettet mod mig.
Jeg var vred over mange af tingene, vi havde gennemlevet.
Sessionerne, der stod på i uger og måneder.
Det mest oprørende for mig var at blive bragt tilbage
til den dag gentagne gange og idéerne om, hvordan jeg burde føle.
Og det tog jeg vist lidt med mig.
Han fik problemer med politiet.
Bare småting, men politiet kom til vores dør et par gange.
Jeg tror ikke, jeg havde samme respekt.
Den samme tillid til min far, som jeg havde haft før.
Og sagen var, at han som far var familiens beskytter
og desværre havde ladet det ske for os.
Så i mine teenageår havde vi mange konflikter.
Jeg havde en stor skyldfølelse over ikke at have beskyttet min familie.
Og du føler dig dum. Du føler dig som et fjols.
For vi får besked på at lægge vores sikkerhed i hænderne på myndighederne.
Dengang i det vilde vesten tog man loven i egne hænder,
og man beskyttede sine kære med det, der nu engang var krævet.
Og det ramte mig dengang.
Det gjorde jeg ikke.
Gid jeg havde.
For hver uge, der går, for hver måned, der går,
for hvert år, der går,
affinder man sig på et eller andet niveau med,
at det måske aldrig bliver løst.
TI ÅR SENERE
SKØNHED DRÆBT AF UDYRET
I 2002 ansås Rachel Nickell-sagen som uafsluttet.
Politiet kom og spurgte, om mig og mit team ville se på den.
Jeg vidste fra avisen, at det var et meget voldeligt overfald.
Men jeg var klar over, at Colin Stagg var blevet anklaget
og så frikendt.
Men politiet anså ham stadig som mistænkt.
Så de ville have os til kaste et frisk blik på den og se,
om nogle af de ting, de havde samlet på det tidspunkt,
havde noget på sig,
som kunne bruges til at identificere Rachels gerningsmand.
Der var nogle prøver taget med klæbebånd
fra Rachels lig og især de intime dele af hendes krop.
Og vi bemærkede,
at retsmedicinerne ikke havde fundet noget DNA på prøverne.
Så vi vidste med det samme, at noget var galt,
fordi der burde have været masser af Rachels eget DNA på prøverne.
Det, der nok var sket, var, at hvis der er for meget DNA i en prøve,
så kan det oversvømme teknikken, så man ikke ser noget.
Så en af de første ting, vi gjorde, var selvfølgelig at gentage det,
men på en lidt anden måde.
Som forventet fandt vi masser af Rachels DNA.
Men vi fandt også et lille spor af mandligt DNA.
Da vi fandt det spor af mandligt DNA,
vidste vi ikke, om vi kunne udvikle det nok,
få nok information ud af det
til at identificere en bestemt person.
Så vi udviklede en helt ny teknik, en ny følsom teknik.
Og det involverede at tage en lille mængde DNA fra en prøve
og så opformere DNA'et,
vi kalder det forstærkning.
Så du får flere gange den oprindelige mængde,
så du har nok til at analysere.
Det tog cirka to år
at udvikle denne teknik nok til at kunne anvende den.
Før vi kørte de oplysninger, vi havde,
den DNA-profil, vi havde, gennem databasen,
tjekkede vi den mod Colin Stagg.
Og den matchede helt klart ikke.
Så vi kørte den igennem den nationale DNA-database.
Og da vi gjorde det, kom der et match op.
Telefonen ringede en dag
uden forvarsel. Det var politiet, der havde nyheder.
Og nyheden var, at der var en positiv identifikation.
Og de sagde, at den identificerede person
var et helt nyt navn.
DNA-databasen viste et match
med en, der hedder Robert Napper.
Og så opdagede vi, at Napper var på Broadmoor,
fordi han også havde begået et drab på en mor og en lille pige.
Det havde været en anden hele tiden.
I det øjeblik oplevede vi vores værst tænkelige scenarie,
at en anden var blevet myrdet
af samme person under samme omstændigheder.
Endnu en ødelagt familie.
Så hvis jeg ikke vidste, hvor heldig jeg var, at Alex overlevede,
da vi hørte om Samantha og Jazmine…
Jeg takker Gud hver dag.
Fordi det kun er af Guds nåde, at vi har overlevet sammen,
og kun ved Guds nåde overlevede han fysisk.
Jeg sad og så en fodboldkamp på TV en aften.
Det bankede på døren,
og jeg blev lidt irriteret, fordi jeg gik glip af kampen.
Der stod to journalister der. Og de sagde:
"Ved du, politiet har anholdt en mand i forbindelse med Nickell-mordet,
og de har DNA-beviser mod ham?"
"Kan I komme tilbage om en time? Jeg sidder og ser fodbold."
"Ingen problem." Og de gik.
Jeg var træt af det hele.
Det stod på i omkring 15 år.
Colin Stagg havde politibeskyttelse i dag,
da Rachel Nickell-sagen igen hjemsøgte ham.
Fra da jeg blev anholdt, var der artikler i aviserne,
der satte folk op imod mig.
Folk råbte ting. "Skyldig." "Hæng ham."
Den slags ting.
Mr. Stagg forblev ubehageligt i mediernes søgelys efter løsladelsen.
Lad være!
De indprentede i folks sind:
"Vi ved, vi havde den rette mand, men han slap løs på en teknisk fejl."
Ikke? Så det måtte jeg leve med.
For mange var han skyldig.
Men ingen hørte beviserne for ham eller imod ham.
Det betød, at han var i en slags limbo i alle disse år.
Nu, 15 år senere, er en mand blevet sigtet.
Det er den 41-årige Robert Napper.
Den sidste sigtede, Colin Stagg, blev frikendt,
fordi en politikvinde forsøgte at narre ham.
Jeg havde aldrig haft en rigtig kæreste, til jeg var 29.
Så da jeg modtog et brev fra Lizzie James,
følte jeg mig virkelig glad,
fordi en kvinde viste interesse for mig.
Det er tydeligt, at han er helt uskyldig i enhver involvering i sagen.
Og jeg beder ham i dag om undskyldning
for de fejl, der blev begået i begyndelsen af 1990'erne.
Jeg havde meget lavt selvværd, før det begyndte.
Det slog mig endnu mere ud, det stak dybere og dybere.
Jeg blev paranoid.
Hvis jeg ved et uheld så på en kvinde, der gik over vejen,
tænkte jeg altid straks: "Nej, kig væk."
Nogen kunne jo holde øje med mig og tro, at jeg stalkede kvinden.
Og jeg tænkte bare: "Det er dit liv nu.
Du må bare komme videre. Stol ikke på nogen."
Op til retssagen sagde en af de ledende efterforskere:
"Vi må mødes, når du ankommer."
Der var noget, jeg skulle vide, før vi kom til selve retssalen.
Vi mødtes klokken syv på Hendon politistation.
Vi gik ind i et baglokale.
Der er kun os to til stede, og han skubbede en mappe over bordet.
Det, jeg så i mappen,
var et katalog over, hvor kaotisk og fejlbefængt,
efterforskningen havde været.
VOLDTÆGTSFORSØG
Det var fortvivlende.
Det tog mig tilbage til den første dag.
Det første opkald, de første nyheder om, at Rachel var taget fra os,
og at Alex havde været igennem alt det.
Det havde vi prøvet at forstå
uge efter uge, måned efter måned, år efter år.
Og alt det er eksploderet.
For her står der, at det kunne være undgået.
I sommeren 1989,
tre år før mordet på Rachel Nickell og mordene på Samantha og Jazmine,
begyndte en serievoldtægtsmand at overfalde kvinder,
nogle med børn til stede,
på Green Chain Walk-stien,
som løber gennem skov og åbne marker i det sydøstlige London,
hvilket heller ikke er langt fra stedet for Bisset-mordene.
DNA havde identificeret en mistænkt for den serie af voldtægter.
To personer havde set plakaten og kontaktede politiet.
"Den fantomtegning ligner utrolig meget en fyr ved navn Robert Napper."
To betjente, der efterforskede Green Chain Walk-voldtægterne,
gik til hans kendte adresse.
Han dukkede op. De talte med ham.
Han fik at vide, at han var blevet identificeret som mulig mistænkt.
Og så blev han bedt om at komme og frivilligt give blod.
Det accepterede han.
Men han kom ikke til politistationen,
så de gik tilbage til adressen.
Han havde pakket og var rejst.
Han var væk.
Derefter, fordi han var højere end beskrivelserne af voldtægtsofrene,
besluttede efterforskningslederen og hans stedfortræder
at udelukke ham som mistænkt i den efterforskning.
Så stort set blev intet gjort.
Jeg fatter det stadig ikke.
Var Napper kommet til politistationen,
som han havde lovet, og havde de taget en blodprøve,
så ville han være blevet anholdt for Green Chain Walk-voldtægterne.
Det skete ikke, hvilket…
Det fik katastrofale konsekvenser.
Og så var der noget i sagsmappen,
der var endnu mere ødelæggende for mig.
I september eller oktober 1989, flere år før Rachel blev dræbt,
havde Robert Nappers mor meldt til politiet,
at han havde tilstået en voldtægt på en kvinde på Plumstead Common.
Men politiet fulgte ikke op på det.
Det var en skillevej.
Havde politiet fulgt op på Robert Nappers mors opkald
og taget en blodprøve af ham,
kunne det have forhindret alle de efterfølgende overfald.
Overfaldet, Alex overværede, kunne forhindres.
Rachels død kunne forhindres.
Samantha og Jazmines død kunne forhindres.
Havde de gjort deres arbejde, var han blevet fjernet.
Endelig ser vi et vigtigt uopklaret mord blive løst.
I dag blev Rachel Nickells morder fundet skyldig
i knivdrabet på Wimbledon Common for 16 år siden.
Robert Napper blev ført fra sin celle op til anklagebænken i Old Bailey.
Grå i ansigtet og halvskaldet og overværet at Rachel Nickells forældre
tilstod han endelig drabet på deres datter.
André, jeg er helt oppe på din…
Dagens tilståelse sætter punktum
for en af de mest skandaløse episoder i Scotland Yards historie.
De indrømmede, de kunne have fanget Napper
og forhindret ham i at dræbe.
Havde politiet handlet anderledes,
ville Rachel Nickell og Samantha og Jazmine Bisset
ikke have mistet livet.
Mere kunne og burde have været gjort.
Havde vi gjort mere, ville vi have kunnet forhindret dette
og andre meget alvorlige overfald begået af Napper.
Vi er alle vokset op med eventyr.
Vi er blevet advaret mod at gå ind i skoven.
Mod mørket, monstrene, faren.
Men det er ikke et eventyr.
Der er sand ondskab i denne verden.
Jeg var bare tvunget til at affinde mig med det.
Min største forvirring var, hvorfor.
Vreden mod Gud over,
at den slags ting sker for gode mennesker uden nogen forklaring.
Så jeg havde en mission,
og det var at hjælpe Rachels barn gennem det her
på den bedst mulige måde.
Når man gennemlever vanskeligheder sammen med folk,
så enten knækker det dig og ødelægger forholdet,
eller også gør det forholdet meget stærkere.
Vi var tvunget til selv at finde lukning,
hvilket jeg synes, er en god ting.
Og det var den endelige erkendelse af,
at du ikke kan gøre andet end at slutte fred med det.
Mine forældre troede på åndens uendelighed.
At min mor altid ville være hos mig, hvor jeg end gik.
Min far ofrede alt for mig og for det, han troede på,
uden nogen garanti for, hvordan det ville gå.
Han var modig nok til at gøre, hvad han følte i sit hjerte, var rigtigt.
Det er jeg ham evigt taknemmelig for.
Tekster af: Else Katrine Nielsen