Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Iskä. -Niin.
Oletko täällä yläkerrassa? -Joo.
16. KESÄKUUTA 1993
Autatko minua piirtämään äidin tähän paperille?
Alex, katso minua. Kun näit pahan miehen, oliko hän edessäsi kuten minä?
Vai oliko hän tällä tai tuolla puolella? -Hän oli edessäni.
Oliko hän edessäsi? -Joo.
Näkikö äiti hänet?
En usko, että näki.
Eikö? Näitkö hänet ensin?
Joo, minä näin hänet ensin.
Oliko hänellä laukku? -Joo.
Avasiko hän sen, vai oliko se jo auki? -Hän avasi sen.
Mitä hän otti sieltä? -Veitsen.
Mitä hän teki sinulle? -Kaatoi kumoon.
Kaatoiko hän sinut? -Joo.
Paha mies tökki juttujaan äitiin.
Mitä hän tökki? -Veitsen. Tuo on hänen veitsensä.
Näitkö sen? -Joo, näin veitsen.
Näitkö kaikki kerrat?
Näin… Joo, näin kaiken.
Poikani näki äitinsä murhan.
Mutta kukaan ei voinut tietää, kuinka kauan tekijän löytäminen kestäisi.
RACHEL NICKELLIN MURHA
VUOTTA AIEMMIN
ETELÄ-LONTOO
Mikä sinulla siinä on? -Minulla on kamera.
Mitä varten? -Jotta voin ottaa sinusta kuvia.
Halitaan.
Emme tykkää tuosta, vai mitä, Alex?
Rachel ja Alex olivat aina yhdessä.
Poika oli joka päivä Rachelin huomion keskipiste.
Hienostuneet asiat eivät viehättäneet Rachelia.
Hän nautti yksinkertaisista asioista, kuten hänelle tärkeiden ihmisten seurasta.
Hän oli ihminen, joka otti ilon irti yksinkertaisimmistakin asioista.
En malta odottaa.
Nuku.
Silitäpä Mollya. Mene makuulle ja silitä sitä.
Olin silloin töissä pikalähettinä viitenä päivänä viikossa -
ja matkustin ympäri maata.
Olin ottamassa moottoripyörääni esiin ja valmis lähtemään.
Vaikka olimme jo hyvästelleet, he molemmat tulivat ulos.
He tulivat alas portaita ja vilkuttivat hyvästiksi.
Se on pysyvä muistoni heistä hymyilemässä ja seisomassa portailla käsi kädessä.
Alex oli täysin rauhallinen, ja Rachel näytti kauniilta.
15. HEINÄKUUTA 1992
Heillä oli tapana käydä Wimbledon Commonissa.
KLO 10.15
Se oli tunnetusti turvallinen paikka.
Alex tarvitsi yhtä paljon liikuntaa kuin koira.
Muuten molemmat hyppisivät seinille.
Satuin olemaan sinä päivänä Lontoossa. Minut lähetettiin kaupungin laitamille.
Silloin ei ollut matkapuhelimia.
Soitin pari kertaa päivässä varmistaakseni, että kaikki oli hyvin.
Myöhemmin aamulla pysähdyin, etsin toimivan puhelimen -
ja näppäilin numeron.
Puhelimeen vastasi miesääni. Vereni hyytyi.
Tiesin heti, että jokin oli pahasti vialla.
Hän sanoi olevansa poliisi.
Minä kysyin, missä Rachel oli. Hän sanoi, että oli sattunut onnettomuus.
Kysyin, oliko Rachel kuollut. Hän ei kuulemma voinut kertoa.
Sanoin, että kerroit jo.
Kysyin, missä Alex oli.
Hän sanoi, että Alex oli turvassa sairaalassa.
Hän käski minun odottaa. Poliisiauto hakisi minut.
Kun laskin puhelimen, lyyhistyin lattialle ja murruin.
André, olen vatsasi kohdalla. -Paina pausea.
Hei, minä en…
En tiedä, mitä sanot. -Tuosta me tykkäämme.
Niinkö? -Joo.
Kaikki uskoni todellisuuden vankkumattomuuteen katosi.
Olin tilassa, jota voi vain kuvailla hulluuden rajamaaksi.
KLO 11.20
Heinäkuun 15. päivänä 1992 sain tiedon,
että koiranulkoiluttaja oli löytänyt ruumiin puistosta.
RIKOSTEKNINEN TUTKIJA
Meidän tehtävämme on hoitaa nämä tilanteet ammattimaisesti.
Ottaa etäisyyttä siihen, mitä näkee kanssaihmisenä.
Kävelin ruohikolla -
ja käännyin sitten oikealle pienelle aukiolle.
Se oli todellakin aivan kamala rikospaikka.
Hyökkäys näytti olleen raivoisa.
Uhrin kimppuun oli hyökätty, häntä oli raahattu -
ja puukotettu 49 kertaa kaulan sekä rintakehän alueelle.
Hän makasi kädet kasvojensa edessä kuin yhä yrittäisi suojella itseään.
Se oli hirvittävää.
Etsivät kertoivat, että Rachelin kimppuun oli hyökätty takaapäin.
Häntä oli puukotettu monta kertaa, ja hänet oli raiskattu.
Alex oli löydetty tarrautuneena äitinsä ruumiiseen.
Heidän täytyi pakottaa Alex irrottamaan otteensa huolehtiakseen hänestä.
Alex vietiin sairaalaan.
Kun saavuin sinne, he pyysivät minua puhumaan psykologille -
ennen kuin näkisin Alexin.
Psykologi sanoi ensinnäkin, että lapset ovat sitkeitä.
He selviävät pahimmistakin asioista.
Lasten tulee tietää, että tämä on lopullista, että tämä ihminen ei palaisi.
Alex tuli huoneeseen hoitajan sylissä näyttäen aivan nujerretulta.
Silmien alla oli haavoja, poskilla mustelmia.
Hänellä oli tiukka katse.
Hän oli kuin vanha ihminen hyvin nuoressa kehossa.
Nostin hänet ja toistin sen, mitä psykologi oli sanonut.
Että oli sattunut onnettomuus. Äiti oli kuollut eikä palaisi enää.
Hän vain tuijotti minua eikä kysynyt mitään.
Mutta oli selvää, että hän sanoi minulle: "Tiedän sen jo.
Sitä sinun ei tarvitse selittää minulle."
Alex, käänny ja heiluta minulle.
Heiluta.
Hän ei koskaan kysynyt, missä hänen äitinsä oli. Ei kertaakaan.
Poliisi eristi puistoalueen nopeasti -
ohikulkijan löydettyä naisen puolialastoman ruumiin.
Nainen murhattiin raivoisassa hyökkäyksessä,
jonka hänen kaksivuotias poikansa näki.
Uutispäällikkö soitti ja sanoi, että Wimbledon Commonissa oli puukotettu joku.
SKY NEWSIN TOIMITTAJA
Sinne täytyisi mennä heti.
Wimbledon on hyvin vauras paikka, jossa on kauniita taloja.
Wimbledon Common on noin 450 hehtaarin puistoalue -
kirjaimellisesti aivan Lontoon keskustan laidalla.
Murha tapahtui päivänvalossa.
Poliisin mukaan tappajan on täytynyt olla yltä päältä veressä.
Eve Richings, Sky News.
Paikalla olleiden poliisien järkytys oli käsin kosketeltavissa.
Ohikulkija löysi naisen puolialastomana.
Pieni poika oli tarrautuneena ruumiiseen.
Ylikomisario Bassett, joka johti tutkintaa,
piti ensimmäisen tiedotustilaisuuden.
Pikkupoika oli mudan ja veren peitossa. Veri saattoi kuulua äidille.
Olin rikosylikonstaapeli ja John Bassettin oikea käsi tutkinnassa.
Kun saavuimme rikospaikalle,
näin, että nainen oli kärsinyt hirvittävästi hyökkäyksen aikana.
Tarkemmin katsoessa näimme, että ruumis oli luonnottomassa asennossa.
Vaatteet oli revitty hänen yltään.
Ruumiissa ja sen ympärillä oli kosteutta.
Se viittasi siihen, että tekoon voisi liittyä jotain seksuaalista.
Oli pelottavaa ajatella, että sellaisen rikoksen tekijä oli vapaana.
Sellainen ihminen tekisi saman todennäköisesti uudestaan.
Meillä oli kovat paineet saada mies kiinni ennen sitä.
16. HEINÄKUUTA 1992
Poliisiryhmät haravoivat toista päivää 400 hehtaarin Wimbledon Commonia -
etsien johtolankoja raa'asta taposta.
Wimbledon Common on valtava. Tajusin heti, miten vaikeaa työmme olisi.
Yleensä murhan sattuessa poliiseja saadaan ehkä 10–15.
Tässä taisi olla noin 40.
Alusta asti oli melko selvää, että siitä tulisi iso tapaus.
Murhattu äiti on nimetty virallisesti Rachel Nickelliksi.
Hänen pienen poikansa isä tunnisti ruumiin tänään.
Kun katselee kuvia Rachel Nickellistä ja näkee, miltä hän näytti…
Hän suorastaan säteili elinvoimaa.
Ihmiset saattoivat nähdä itsensä hänen elämässään.
He muistivat, millaista oli olla 23-vuotias tai tuore vanhempi.
Julkaistuista kuvista välittyi rakkaustarina.
Meillä oli välitön yhteys.
En ole kokenut mitään vastaavaa sitä ennen tai sen jälkeen.
Olimme erottamattomat. Ymmärsimme toisiamme täysin.
Ihmiset vain unelmoivat sellaisesta,
korviaan myöten rakastumisesta ja eheyden tunteesta toisen kanssa.
Olimme molemmat kiitollisia siitä.
Kun Rachel tuli raskaaksi, se oli todellinen yllätys.
Minä olin 25, ja Rachel oli 19.
Hänen elämänsä oli hyvällä mallilla.
Hän halusi valmistua, luoda uran ja saada hyvän työn.
Kun Rachel näki, että olin sitoutunut, hän tiesi, että saisimme sen toimimaan.
Päätimme tehdä sen.
Kun lapsen saa ensimmäistä kertaa syliinsä ja näkee hänen hengittävän,
se on yliluonnollinen hetki. Todellakin.
Ei voi olla uskomatta taikuuteen, jos on nähnyt lapsen syntymän.
Rachel oli syntynyt äidiksi. Hän oli henkeäsalpaava.
He olivat intohimoisia toisiaan kohtaan. He olivat täynnä elämää keskenään.
Se on inhimillinen reaktio. Sen toivoisi sattuneen itselleen, ei heille.
Etsivä ehdotti, että kävisimme hakemassa asunnolta tavaroita.
Laitoin Alexin lempijuttuja laukkuun.
Hänen lempinallensa, shortsit, t-paidat, pyjamat -
ja lampaantaljan, jolla he nukkuivat joka yö hänen syntymästään asti.
Emme asuneet siellä enää. Tila tuntui häväistyltä.
Wimbledon Commonissa eilen murhatun nuoren äidin Rachel Nickellin miesystävä -
pyytää apua tappajan löytämisessä.
En ollut valmistautunut, kun kävelin huoneeseen.
Siellä oli varmasti sata toimittajaa.
Kamerat, teleobjektiivit, tv-kamerat sun muut -
oli kaikki kohdistettu minuun kuin mikäkin vihollispataljoona.
Kaikki halusivat nähdä, millainen Rachelin kumppani oli.
Jonkun täytyy tietää jotain, koska hyökkäys oli niin raaka.
Tekijä ei ole voinut jäädä huomaamatta.
Haluan sanoa tämän tekijän tunteville, vaikka he olisivat läheisiäkin:
kertokaa tietonne, ennen kuin hän tuhoaa toisenkin elämän.
Mutta kaikki halusivat tietää, mitä Rachelin pojalle oli tapahtunut.
Se oli järkyttävää.
Hän ei ole sanonut mitään.
En tiedä, miten tulevaisuudessa käy, mutta hän on nyt kunnossa.
Hän ei onneksi loukkaantunut.
Lupaavinta on se, että hän on kuulemma sen verran pieni, ettei muista paljon.
Palasimme puistoon jättämään ruusun Rachelille hyvästeiksi.
Meidän pantiin lehtien etusivuille.
Niissä oli värillinen kuva Alexista sylissäni. Täysin selvä kuva.
Se oli kuva hänen äitinsä murhan ainoasta silminnäkijästä.
Oli mahdollista, että se sekopää palaisi ja yrittäisi hävittää ainoan todistajan.
Siitä hetkestä lähtien tiesin, että olimme valtavassa vaarassa.
Kaksivuotias Alex kuulemma sinnittelee mutta on syvässä shokissa kaiken jälkeen.
Kaksivuotias ei lainkaan käsitä kuolemaa. -Kauanko traumasta toipuminen voi kestää?
LASTENPSYKIATRI
Jopa koko elämän.
Tuli sade rankka Hämähäkin vei…
Löysimme turvapaikan äitini luota.
Alex näki painajaisia, kauheita painajaisia.
Hän saattoi nukkua sikeästi läpi yön, mutta viimeisen tunnin ajan -
hän todella kamppaili.
Mitä ikinä tunsinkaan, minun piti vain niellä se,
panna tunteeni sivuun. En voinut käsitellä niitä silloin.
Oli oma tilanteeni kuinka kauhea tahansa,
lapsen tarpeet olivat etusijalla.
Ajojahdissa on mukana 54 poliisia.
Mikä nimi on?
Tämä on yksi kolmesta tutkintahuoneesta. Yleisöltä on tullut jo 1 500 puhelua.
Jokainen niistä on arvioitava ja tutkittava.
Tapauksesta oli hyvin hankalaa koota kunnon tutkintaa.
Huomenta, tutkintahuone.
Tietojen hankkiminen oli täyttä kaaosta.
Puhelimet soivat.
SULJETTU TILAPÄISESTI
Olet nähnyt Rachelin valokuvat.
Kyllä. -Kylläkö?
Oletko nähnyt häntä täällä? -En.
Keräsimme lausuntoja.
Joku oli varmasti nähnyt tekijän -
saapuvan murhapaikalle tai lähtevän sieltä.
Meillä oli paineet löytää silminnäkijä.
Rachel Nickellin murhatutkinta. Onko sinut jo pysäytetty?
Vastaamme niin nopeasti kuin voimme. Meillä on ruuhkaa. En kiellä sitä.
Mutta lopulta kyllä puhumme kaikille.
Se on minun ja työtovereideni vastuulla. Nappaamme tekijän.
Rikospaikalta otettiin näytteitä,
jotka lähetettiin laboratorioon DNA-analyysiä varten.
Aina vain tuli seinä vastaan.
Biologi ei löytänyt mitään.
Ihmettelin sitä: "Miten niin? Entä Rachelin DNA?"
"Ei, emme löydä mitään."
En ollut koskaan törmännyt sellaiseen. Se oli outoa.
Teknikko sanoi tutkivansa näytettä eri näkökulmasta,
mutta siltikään ei löytynyt mitään.
Olo oli toivoton, koska tämä henkilö piti löytää mahdollisimman pian.
Oli jo kulunut kolme viikkoa,
emmekä olleet päässeet yhtään alkua pidemmälle.
Meillä oli murhapaikka muttei silminnäkijöitä -
tai rikosteknisiä todisteita.
Se oli tilanteemme. Mihin siitä jatkettaisiin?
Tilanne oli vaikea,
ja poliisi halusi puhua Alexille siitä, mitä tämä oli nähnyt.
Meille tärkeintä oli löytää tämä henkilö -
ja ennen kaikkea estää samaa tapahtumasta muille.
Meidän piti olla varovainen nuoren Alexin kanssa,
koska hän oli nähnyt traumatisoivan tilanteen.
Etsimme siis neuvoja hänen haastatteluunsa.
Miten menee?
Neuvojen mukaan meidän piti hoitaa se lastenpsykologin kanssa.
Näytätkö Jeanille dinosauruskirjaasi?
Pidän lentoliskoista.
Olin lasten ja nuorten psykiatri.
Tämä oli ainutlaatuinen tilanne.
Tämä on ainoa tutkimani tapaus,
jossa lapsi yksin oli todistanut väkivaltarikoksen.
Katso, dinosauruskirjani.
Minä pidän näistä lentävistä. -Mutta pidän niistä kaikista.
Pidät niistä kaikista.
Sanoin, että voisimme käyttää kotiani.
Ensimmäisen haastattelun aikana paikalla oli poliisi,
André, minä ja tämä pikkupoika.
Poliisi oli hyvin toiveikas siitä,
että tämä lapsi, vaikka olikin nuori, voisi tarjota lisätietoja.
En ollut varma, miten tämä intensiivinen työskentely vaikuttaisi pikkulapseen.
Silti aivojeni rationaalinen osa vakuutti minulle,
että oli tärkeää yrittää estää uudet murhat. Se oli siis dilemma.
Se oli vaikea päätös.
Yritin pysyä valppaana. Jos minusta ylitimme jonkin rajan, käskin lopettaa.
Eilen oli pelottavaa, eikö vain?
Millaista se oli?
Dinosaurus oli sellainen iso.
Maassa oli tämä valtava dinosaurus. Kolme pientä söivät sitä, eikö niin?
Joo. -Ne olivat veren peitossa.
Veren peitossako? Se oli varmaan vaikeaa.
Ne eivät näe sitä.
Päätimme, että minun oli parasta kysyä psykologin antamat kysymykset,
jotta Alex vastaisi luonnollisesti.
Alexin päällä oli verta, eikö niin? Päälläsi oli verta.
Vaatteesi olivat veren peitossa. Eikö niin?
Joo. -Kun olit äidin kanssa sinä päivänä.
Yritin vain keskittyä Alexiin ja tarkkailla häntä.
Hän oli puhunut vain vähän. Hän ei halunnut katsoa ihmisiin.
Minusta hänessä oli silti havaittavissa -
äärimmäisen trauman aiheuttamaa stressiä.
Hänen kehonkielensä ja liikkeensä osoittivat sen.
Taidat nyt tietää, että kauheuksia voi tapahtua yllättäen.
Olet kai kovin peloissasi.
Jean ajatteli, että poikaa oli parempi painostaa.
Kun näit miehen seisovan siellä, katsoiko hän sinua vai äitiä?
Äitiä.
Eikö hän sanonut sinulle mitään?
Ei. -Eikö hän huutanut sinulle?
Huusiko hän sinulle vai ei, Alex? -Ei.
Kysymysten lähestyessä itse tapahtumaa Alex selvästi muuttui. Hän jännittyi.
Alex, löikö se mies sinua?
Ei. -Kädellä.
Ei.
Minua ei kiinnostanut se, paljonko tietoa saisimme irti hänestä.
Mietin vain, kuinka tuskallisia nämä istunnot olivat -
ja miten ne vahingoittaisivat hänen toipumistaan.
No, sitä kohtaa en voi kertoa.
Sitä on tuskallista muistella, eikö?
Sanoitko, ettet voit kertoa?
En voi kertoa sitä kohtaa. -Etkö?
Emme tienneet, kuinka paljon hän oli nähnyt.
Toivon, ettei hän ollut nähnyt sitä lainkaan.
Toivoin, että hänet tönäistiin sivuun, kun kaikki se tapahtui, ettei hän nähnyt -
tai ymmärtänyt mitään.
Entä kun äiti makasi maassa ja mies oli lähtenyt?
Sanoitko äidille mitään? -En.
Puhuitko hänelle ollenkaan? -En.
Olitko peloissasi?
Luulitko äidin nukkuvan?
Niinkö?
Halusitko hänen heräävän?
Heräsikö hän?
Ei.
Se oli intensiivistä.
Muutaman päivän välein oli uusi istunto. Tätä jatkui viikkoja.
Alex osoitti muistavansa uskomattoman paljon pikkulapseksi.
Hän kertoi tapahtumien kulusta.
Siitä, mistä paha mies oli ilmestynyt, että mies tuli heidän takaansa.
Kuinka mies myöhemmin meni loitommalle, pesi kätensä purossa ja katosi.
Alex, se mies, joka satutti äitiäsi. Millaiset housut hänellä oli?
Tällaiset. -Nuoko?
Sitten Alex alkoi kuvailla tätä henkilöä.
Minkä väriset ne olivat? -Siniset.
Minkä väriset kengät olivat?
Tuon väriset.
Alex kuvaili nuorehkoa valkoihoista miestä,
jolla oli valkoinen paita ja siniset housut -
sekä ruskeat kengät.
Tärkeintä oli, että Alex muisti miehen käyttäneen vyötä paidan päällä -
kuin teurastaja essussaan.
Alexin kuvaus sopi erään naisen kuvailuun.
Hän oli nähnyt miehen kävelemässä kohti aluetta -
kymmenen minuuttia ennen murhaa.
Miehellä oli valkoinen paita ja tummat housut. Hän kantoi laukkua.
Tulimme johtopäätökseen, että puistossa olleiden ihmisten joukosta -
tämä mies oli todennäköisesti epäilty.
Nyt oli vain löydettävä hänet.
Olisiko oikein sanoa,
että olette edistyneet toistaiseksi vain vähän?
Kyllä, niin voisi sanoa.
Toivoin, että mies olisi jo nyt pidätettynä.
Puiston valtavan koon nähdessä ymmärtää, miksi näin ei ole.
Todisteiden puuttuessa poliisi kääntyi psykologien puoleen -
luodakseen profiilin hyökkääjästä.
Silloin katsottiin elokuvia kuten Uhrilampaat…
Luomme pidätetyistä sarjamurhaajista kognitiivis-behavioraaliset profiilit.
…joissa rikospsykologit selvittivät epäillyn profiloinnin kautta.
Se kyllä kiinnostaa minua. Se on tuottanut tulosta Amerikassa.
He puhuivat Robert Resslerille, eläkkeellä olevalle FBI-agentille.
UHRILAMPAIDEN FBI-MIES SAAPUU
Ressler on haastatellut Amerikan pahamaineisimpia seksimurhaajia,
kuten Jeffrey Dahmeria.
Hänen mukaansa Nickellin murhaaja ei käyttäytynyt järjestelmällisesti.
Ensimmäisenä mietitään, onko tekijä sarjamurhaaja.
Uusiutuuko teko päivien tai viikkojen sisällä?
Tekijä on epäjärjestelmällinen, raivoisa, ehkä mielenterveysongelmainen henkilö.
Vaikka John Bassett tapasi Bob Resslerin, he tapasivat vain pikaisesti.
Päätimme silti, että meidän pitäisi profiloida rikoksentekijä.
Siten tunnetuin profiloija,
joka oli jo työskennellyt poliisin kanssa, tuli neuvonantajana mukaan tutkintaan.
Kun poliisi pyytää minua avuksi…
KONSULTOIVA OIKEUSPSYKOLOGI
…tutkinta on yleensä jotenkin jumissa.
Tämä oli melko varmasti tilanne Nickellin murhan kanssa.
Paul Britton on ollut mukana maan tunnetuimmissa rikostutkinnoissa.
Poliisi sanoo minulle joka kerta:
"Haluan sinulta jotain, mikä auttaa tunnistamaan tekijän."
Dennis Nilsen, jota psykologi Paul Britton haastatteli vankilassa,
saalisti kodittomia nuorukaisia.
"Jotain, mikä auttaisi minua estämään tekijää toistamasta tekoaan."
Psykologi Paul Brittonin mukaan -
Westit eivät ole niin erikoisia kuin ihmiset uskovat.
Hän on varma, että sarjamurhaajia on yhä vapaalla jalalla.
Minut pyydettiin mukaan tutkintaan -
3–4 viikkoa sen jälkeen, kun Rachel oli tapettu.
Minulta haluttiin mielipide,
psykologinen analyysi siitä, kuka olisi voinut tehdä tämän.
Minulla oli rikospaikkamateriaalit, minulla oli video ja puiston kartat.
Minun kuitenkin piti vierailla itse tapahtumapaikalla.
Wimbledon Commonissa on parkkipaikka tuulimyllyn vieressä.
Pysäköimme sinne ja kävelimme rikospaikalle.
Rikoksentekijä etsi paikkaa,
josta hän voisi löytää sattumanvaraisen uhrin.
Hän tarvitsi paikan, josta tarkkailla,
seurata ohikulkijoita.
Hän odotti näkevänsä kenet tahansa, joka sopisi hänen mieltymyksiinsä,
ja se sattui olemaan Rachel Nickell.
Tekijä katseli ohikulkijoita, koska hän tykkäsi katsoa, tarkkailla.
Ja usein asia on niin… Olen suorasanainen, mikäli se ei haittaa.
Tekijä ajattelee:
"Tuo ämmä katsoisi minua pitkin nokanvartta.
Minähän en sitä niele. Hoitelen hänet."
Tekijä on siis todella keskittynyt tuhoamaan kyseisen nuoren naisen.
Vaan Rachel Nickell tuskin antautui kuolemalle -
ilman vastarintaa.
Mutta jos joku sanoo: "Tee, mitä haluan, tai satutan lasta."
Se muuttaa kaiken.
Lapsi on siellä panttivankina, hän on kuin neuvotteluvaltti.
Silloin Rachel tietäisi luopuvansa elämästään lapsensa takia.
Tein asian täysin selväksi.
Tekijä tappaisi muitakin.
Tämä ei ollut vain staattinen kuva.
Tämä oli vain pieni osa elokuvaa, joka oli yhä käynnissä.
Kun palasit äidin luo, seisoiko hän vai makasiko hän?
En muista.
Älä kysy minulta tällaisia kysymyksiä, iskä.
Pärjäät tosi hyvin, Alex.
Päivät muuttuvat viikoiksi, viikot kuukausiksi.
Lopulta istunnoista tuli raskaita ja itseään toistavia.
Siinä vaiheessa mietin, että saisimme joka kerralla irti vähemmän.
"Mitä muuta hän voi antaa?"
Kun palasit äidin luo… -Olen kyllästynyt.
Oletko? -Kyllä.
Viimeinen kysymys, Alex. -Ei. Ei enempää.
Hyvä on. Tulehan tänne.
Olet pärjännyt hyvin. Tosi hyvin.
Puhutaan lopusta joskus toiste.
Ei.
Ei, olen silloinkin kyllästynyt.
Oletko? -Kyllä.
Ei sitten puhuta enää.
Poliisi halusi yrittää viimeistä keinoa.
He saivat epätoivoisen ajatuksen,
että menisimme puistoon kokemaan kaiken uudelleen.
He toivoivat, että murhapaikan näkeminen herättäisi lisää muistoja.
Minusta se oli kaukaa haettua, mutten tuntenut voivani estää sitä.
No niin.
Tämä ei olisi uusi jankkaava istunto samassa ympäristössä.
Ehkä ideassa oli jotain järkeä.
Kun saavuimme sinne, Alex ei halunnut tulla ulos autosta.
Häntä vaivasi tuntemattomien aikuisten läsnäolo,
koska poliisi tuli paikalle. Paikalla ei ollut vain tuttuja tutkijoita.
Siellä oli muitakin poliiseja.
Pääsimme pois autosta ja aloimme kävellä.
Aluksi hän oli iloinen.
Kävelimme polkua pitkin.
Alex ja minä aloimme juosta huvin vuoksi.
Pojalla oli hauskaa, mutta perässämme juoksi joukko pollareita ja psykologi.
Poliisi johti meitä. Huomasin pojan tietävän, mihin suuntasimme.
Hän alkoi muistaa asioita.
Saavuimme yhä lähemmäs rikospaikkaa.
Huomasin pojan muuttuvan yhä hermostuneemmaksi.
Olin varma, että hän muisti asioita.
Alex. Se äidin tappanut mies. Missä hän oli?
Täälläkö?
Milloin hän alkoi puhua äidille?
Muistatko?
Sanoit kerran,
että mies puhui äidille ennen kuin tappoi hänet.
Muistatko, missä mies puhui äidille?
Lammellako?
Sitten jossain vaiheessa Alex kompastui ja kaatui.
Hän ujelsi ja nyyhkytti.
Silloin André sai tarpeekseen.
Tämä on aivan helvetin typerää.
Hän itki, ja minulla napsahti.
Minulle riitti. Sain tarpeekseni.
Se oli liian raskasta sekä pojalle että minullekin.
Mennään, perkele!
Nappasin hänet syliini ja palasin autolle.
Ajoimme pois täydellä vauhdilla. Jätimme muut nielemään pölyämme.
En kuitenkaan ollut ajokunnossa,
joten pysähdyin heti, kun pystyin, ja etsin rauhallisen paikan.
Purskahdin itkuun, enkä pystynyt lopettamaan.
En voinut pidätellä itseäni. En vain voinut enää olla vahva.
Tiesin Alexin katsovan minua. Hän oli jo rauhoittunut,
mutta minun piti päästää tunteeni ulos.
Kun sain kerättyä itseni, sanoin olevani pahoillani -
ja että palaisimme mummin luo. Sitten lähdimme matkaan.
En nähnyt heitä sen jälkeen.
Tein kaikkeni.
En ollut tyytyväinen lopputulokseen, mutta yritin ja…
Se oli surullista.
Harmitti tietää, ettei yritykseni toiminut.
Aluksi puhumme pahamaineisesta rikoksesta,
joka oli otsikoissa kaksi kuukautta sitten.
Nuoren äidin, Rachel Nickellin, kimppuun käytiin Wimbledon Commonilla,
ja häntä puukotettiin toistuvasti. Murha vaikuttaa sattumanvaraiselta,
minkä vuoksi sitä on erittäin vaikea ratkaista.
Tänä iltana tutkijat iskevät kaikki kortit pöytään -
ja pyytävät kansaa auttamaan tappajan tunnistamisessa.
Saavutimme vaiheen,
jossa olimme melko tyytyväisiä kuvaukseemme.
Tämä mies oli todennäköisesti murhaaja. Silloin oli aika puhua medialle.
Kysyimme kansalta, voisiko kukaan nimetä henkilöitä,
jotka sopisivat kuvaukseen.
20–30-vuotias mies, noin 180-senttinen. Hänellä oli lyhyet ruskeat hiukset.
Päällä oli valkoinen, napillinen paita ja tummat, ehkä siniset housut.
Hän kantoi pientä, tummaa laukkua.
Kummallista kyllä, vyö oli paidan päällä housujen sijaan.
Lisätäänpä tähän asiantuntijan arvioita.
Konsultoiva psykologi on luonut profiilin murhaajasta.
He saivat minulta -
yksityiskohtaisen analyysin siitä, millainen tappaja minusta oli.
Murhaaja on alle 30-vuotias. Hän asuu alueella.
Hänellä on vähän ystäviä ja yksinäisiä harrastuksia.
Kamppailulajit kiinnostavat häntä. Hän pitää pornografiasta.
Ei vakituista tyttöystävää.
Mahdolliset tyttöystävät pitävät häntä seksuaalisesti kokemattomana…
Sanoin, että tämä rikollinen tuskin asui kovin kaukana.
Tämä henkilö tunsi puiston ja osasi liikkua siellä.
Hän matkasi jalan.
Puhelinnumero on…
Crimewatchin jälkeen saimme paljon puheluita.
Mitä Rachel Nickellin murhaan tulee,
tiimi on saanut 90 puhelua viime keskustelumme jälkeen.
Kymmenen niistä kiinnostaa poliisia.
Yksi mies on mennyt suoraan listan huipulle.
Useampikin paikallinen soitti, että taiteilijan tekemä luonnos -
näytti Colin Staggilta.
Heidän mielestään hän oli kuulemma henkilö,
joka olisi voinut tehdä murhan.
Stagg myönsi olleensa puistossa -
suunnilleen samaan aikaan, kun Rachel löydettiin.
Nainen, joka näki miehen kävelemässä kohti murhapaikkaa,
valitsi Staggin tunnistusrivistä kyseiseksi henkilöksi.
Poliisin mukaan mies pidätettiin eilen puoleltapäivin. Häntä kuulustellaan yhä.
Stagg asui lähellä puistoa.
Kun hänet pidätettiin, hänen asuntonsa tutkittiin.
Asunto oli hyvin omituinen.
Muistan, että etuovessa luki jotain.
KRISTITYT PYSYKÖÖN POISSA PAKANAN KOTI
"Kristityt varokaa" tai jotain.
Yhden huoneen lattiaan oli maalattu horoskooppimerkkejä -
ja kaikkialla oli goottilaisia kuvia. Se oli omituinen paikka.
Yksi poliiseista löysi kaapin, jonka sisällä oli selviytymisvälineitä.
Siellä oli veitsiä.
Siellä oli myös maila, jonka päässä oli kuula.
Se eittämättä osoitti, ettei hän ollut tavallinen yhteisön jäsen.
Hänessä oli jotain outoa.
Lisäksi hän sopi prikulleen ehdotetun rikollisen profiiliin.
Mutta törmäsimme ongelmaan.
Vaikka hän sopi profiiliin,
emme löytäneet todisteita, jotka yhdistäisivät hänet murhaan.
Hän myönsi ottavansa aurinkoa alasti puistossa.
Hän oli saanut syytteen itsensä- paljastamisesta, mutta hänet vapautettiin.
Se oli tietysti pettymys, koska hän ei ollut vain hyvä epäilty,
hän oli koko tutkinnan ainoa epäilty.
Meidän oli siis selvitettävä, oliko hän etsimämme mies.
Ilman rikosteknisiä todisteita emme tienneet sitä.
Kun Colin Stagg vapautettiin, lehdistö tuli ovellemme.
Alex oli äitinsä murhan ainoa todistaja, ja tekijä oli yhä vapaalla jalalla.
Hän oli siis vaarassa.
Tiesin, ettemme olleet turvassa ja että minun piti viedä hänet muualle.
Emme luottaneet kehenkään.
Ryhdyimme kaikkiin mahdollisiin varotoimiin, jottei meitä seurattaisi,
ja suuntasimme pimeyteen.
Suuntasimme rannikolle -
saadaksemme etäisyyttä vapaana olevaan tappajaan -
sekä heltymättömään toimittajien laumaan.
Jätimme ystävät ja perheen. Jätimme kaikki tavarat taaksemme.
Lähdimme kodistamme. Otimme vain sen, mitä pystyimme kantamaan.
Ylitimme rajan ja astuimme uuteen maailmaan.
KUUSI KUUKAUTTA MYÖHEMMIN
Olimme Rachelin kanssa puhuneet Ranskaan muuttamisesta.
Vietin paljon aikaa Ranskassa teini-ikäisenä.
Pelasin paljon tennistä -
ja liftasin ympäriinsä. Tunsin maan melko hyvin.
Olimme pienessä kylässä muutaman kilometrin päässä rannikolta.
Saavuimme etuovelle ensimmäistä kertaa avaimet kädessämme, avasimme oven…
Se oli upea tunne uudesta alusta.
Minulla on vain kaksi. Sinulla on noin 50. Katso sen alle…
Kaikki oli todella idyllistä.
Ihana pieni talo. Pihalta oli kaunis näköala.
Kanat olivat vapaana pihalla. Koiranpennut juoksivat ympäriinsä.
Saimme vihdoin pysähtyä,
arvioida tilanteemme ja tuntea rauhan ympärillämme.
Alex, hidasta.
Hidasta.
Masusi tulee kipeäksi, jos syöt noin.
Tuntui kuin olisimme jättäneet paljon pahaa taaksemme.
Tuntui kuin olisimme saaneet rauhan.
Asiat näyttivät vihdoin menevän oikeaan suuntaan.
Se oli täydellistä autuutta.
Olimme jälleen tuntemattomia.
Hyvää iltaa. Rachel Nickellin murhaajan ajojahtia johtava tutkija kertoo,
että tutkintaa supistetaan, ellei suurta kehitystä tapahdu pian.
Jos mitään ratkaisevaa ei tule ilmi kahden kuukauden sisällä,
tutkintamme päättyy.
Bassett kertoi lehdistölle, ettei uusia johtolankoja ollut,
että tutkinta ei enää edennyt ja sitä alettiin lopetella,
vaikka jotain olikin meneillään.
Siinä luki: "Olen liittänyt mukaan hienon kirjeen.
Jos et halua lukea sitä, ei tarvitse."
Mutta uteliaisuus vei voiton ja luin kirjeen.
Saimme puhelun naiselta, joka oli nähnyt Colin Staggin televisiossa.
Nainen kertoi olleensa romanttisessa kirjeenvaihdossa Staggin kanssa.
"Hän lähettää outoja kirjeitä."
Jokainen hänen sanoistaan on likaisin, vulgaarein sana, joka löytyy.
Hän kysyi, pidinkö kirjeistä. Sanoin, etteivät ne tehneet minuun vaikutusta.
Hän sanoi kirjoittaneensa uuden kirjeen ja kysyi, haluaisinko sen.
Sanoin, että en,
että jos saisin kirjeen häneltä, antaisin sen poliisille.
Nainen lähetti kirjeet meille.
Ne antoivat meille käsityksen siitä, miten Colin Stagg ajatteli.
Sitten John Bassett pyysi minut yläkertaan toimistoonsa,
jossa minut esiteltiin naispoliisille.
Bassett sanoi naiselle: "Kerro rikosylikonstaapelille, mitä teemme."
Sitten minulle kerrottiin, että suoritettaisiin salainen operaatio.
Sen päämääränä oli selvittää, paljastaisivatko Staggin seksifantasiat -
jotain murhaan liittyvää, minkä vain murhaaja voisi tietää.
Poliisi tuli luokseni ja pyysi apuani salaisessa operaatiossa.
Suunnitelmana oli,
että peitepoliisi kirjoittaisi kirjeen Colin Staggille -
valenimellä Lizzie James.
Hän yrittäisi saada Staggin kertomaan seksuaalisista fantasioistaan.
Jos hänen vastauksensa -
muistuttaisi tapaa,
jolla Rachel Nickellin murhaaja voisi kirjoittaa,
poliisilla olisi peruste lisätutkinnalle.
Colin Stagg kirjoitti takaisin.
Rakas Lizzie, olen iloinen, että pidät kirjeistäni -
ja että olet yhtä ennakkoluuloton sekä esteetön kuin minä.
Haluan dominoida sinua.
Tekemäni asiat tuovat varmasti vedet silmiisi.
Teen olosi on nöyryytetyksi ja likaiseksi.
Poliisi oli innoissaan -
ensimmäisistä seksuaalisista elementeistä, jotka Stagg mainitsi.
He tunsivat nyt toimintansa olevan oikeutettua,
että he saisivat tällä lisätietoja ja että tämä ei olisi ajanhukkaa.
Eräänä päivänä, kun olimme olleet Ranskassa noin vuoden,
Alex ja minä leikimme miekkataistelua.
Hän sanoi: "Tämä on kuin silloin, kun se paha mies tuli."
Ja yritin…
Sain pidäteltyä itseäni, ja yritin jatkaa mahdollisimman luonnollisesti.
Eräänä aamuna istuin punaisen pöydän ääreen,
asensin kameran kuvaamaan -
ja yritin vain puhua tapahtuneesta.
Alex halusi piirtää ja pyysi apuani piirustuksen kanssa.
Iskä, voitko auttaa minua piirtämään äidin tälle paperille?
Alexin piirtämisen aikana kertomat asiat tekivät selväksi sen, mitä hän oli nähnyt.
Näkikö äiti hänet?
En usko, että näki.
Eikö? Näitkö hänet ensin?
Joo, minä näin hänet ensin.
Oliko hänellä laukku? -Joo.
Avasiko hän sen, vai oliko se jo auki? -Hän avasi sen.
Mitä hän otti sieltä? -Veitsen.
Tuolla on äiti. Tuolla on paha mies.
Missä veitsi on?
Mitä hän teki sinulle? -Kaatoi kumoon.
Kaatoiko hän sinut? -Joo.
Paha mies tökki juttujaan äitiin.
Mitä hän tökki? -Veitsen. Tuo on hänen veitsensä.
Näitkö sen? -Joo, näin veitsen.
Näitkö kaikki kerrat?
Näin… Joo, näin kaiken.
Kaiken.
Hän oli nähnyt kaiken. Hän oli sulatellut kaikkea tätä,
sinnitellyt lähes vuoden, pitänyt tätä päänsä sisällä yksin.
Näitkö suurin piirtein kaiken? -Joo, näin kaiken.
Käänsitkö katseen muualle?
Joo, katsoin tuohon suuntaan.
Katsoin tuohon suuntaan, jos vaikka jotain muuta tapahtuisi.
Niinkö teit? -Joo.
Oliko se kamalaa?
Joo, se oli tosi kamalaa.
Sitä oli vaikeaa kuunnella. Hän oli lapseni, pikkuiseni.
Hän oli siellä, Rachel oli siellä. Minä en.
Yritin miettiä asiaa koko sen vuoden, yö toisensa jälkeen.
Halusin tietää, mitä he olivat kokeneet, jotta voisin tehdä asialle jotain -
tai jotenkin jakaa sen kokemuksen. Tämä vahvisti minulle,
mitä tapahtui ja mitä Alex oli nähnyt.
Menin takaisin pääni sisälle ja aloin kuvitella,
millaista se oli ollut heille molemmille.
Pari viikkoa myöhemmin kuulimme uutiset,
että Colin Stagg saisi syytteen Rachelin murhasta.
Scotland Yardin mukaan Colin Francis Stagg pidätettiin kello 5.30 aamulla -
kotonaan Roehamptonissa Lounais-Lontoossa.
17. ELOKUUTA 1993 13 KUUKAUTTA MURHAN JÄLKEEN
Asunto on noin kilometrin päässä paikasta, jossa Rachel tapettiin reilu vuosi sitten.
Poliisi kaivoi Staggin puutarhaa ja tutki maata metallinpaljastimilla.
Colin Stagg pidätettiin ja tuotiin Wimbledonin poliisiasemalle -
murhasta epäiltynä.
Hänen vangitsemistaan edelsi salainen operaatio,
jossa oli mukana naispoliisi. Hän loi läheisen suhteen Staggiin.
Esittelisitkö itsesi virallisesti?
Kyllä, olen poliisi.
Tässä kuulustelussa minusta puhutaan Lizzie Jamesina.
Jos näyttäisin ne 30 tai 40 kirjettä,
jotka lähetit Lizzie Jamesille,
onko sinulla jotain sanottavaa siihen, että haluat harrastaa seksiä -
tai tehdä seksuaalisia asioita Wimbledon Commonissa -
ja avoimessa metsässä veitsien kera…
En kommentoi.
…joissa veren tulisi virrata?
En kommentoi.
Colin Stagg tapasi operaation aikana peitepoliisin -
ja antoi tälle kirjeen,
jossa hän puhui veitsistä ja kaikenlaisesta muusta,
jotka sopivat myös tappajan fantasioihin.
Muistatko tämän kirjeen, Colin?
En kommentoi.
"Sitten mies menee vaatteidensa luo ja ottaa esiin köyden sekä veitsen."
Rachel Nickellin tappajalla oli fantasiassaan tiettyjä elementtejä,
jotka eivät ole yleisiä.
Colin Staggilla näytti nyt olevan tismalleen samat fantasiat.
Fantasiat ovat tavallaan edenneet kirjeissäsi Lizzie Jamesille.
Teot ovat yhä äärimmäisempiä, dominointi ja väkivalta lisääntyvät.
Niissä näkyy tarve nöyryyttää ja dominoida.
Moni asia ehdotti, että hän olisi murhaaja.
Uskon, että kävelit polkua tuulimyllyltä ja istahdit pienelle nurmialueelle.
Taisit kuvailla sitä yhdessä kirjeessäsi Lizzie Jamesille.
Kuinka näkisit kauniin blondin naisen lähestyvän kaukaa.
Niinkö Rachelille kävi? -En kommentoi.
Katsoit häntä tarkkailupaikastasi ja vakoilit häntä.
Ryntäsit hänen luokseen ja kävit kimppuun.
Ja tönäisit pikkupojan naamalleen.
Tönäisit pikkupojan naamalleen mutaan.
En kommentoi. -Sitten puukotit Rachelia 49 kertaa.
En kommentoi.
15. heinäkuuta 1992, Wimbledon Common.
Sinä murhasit Rachel Nickellin. Hän menehtyi useisiin puukotushaavoihin.
En kommentoi.
Läheisellä poliisiasemalla vietetyn yön jälkeen -
Colin Stagg ajettiin nopeasti Wimbledonin tuomioistuimeen,
jossa häntä syytetään Rachel Nickellin murhasta.
Hän on tutkintavankeudessa ensi viikkoon asti.
Kirjeissä ja kuulusteluissa saadut todisteet esiteltiin syyttäjälaitokselle.
Siten todettiin, että todisteet riittivät murhasyytteeseen.
Kun Colin Stagg oli poissa kaduilta,
minun mielestäni asia oli loppuun käsitelty.
Päätin, että se oli hyvä hetki keskittyä johonkin muuhun.
Jätin tutkinnan.
Kun Colin Stagg oli vangittu, oloni helpottui.
Mutta opimme jotain jo varhain.
Jos on kokenut sen, mitä me olimme kokeneet,
suojelee itseään jatkuvasti eikä usko mitään, ennen kuin sen näkee.
KOLME KUUKAUTTA MYÖHEMMIN
PLUMSTEAD, KAAKKOIS-LONTOO
Poliisi jahtaa nelivuotiaan tytön ja tämän äidin murhaajaa.
6. MARRASKUUTA 1993
He kutsuvat sitä yhdeksi järkyttävimmistä tutkimistaan tapauksista.
Olen äiskä.
Samantha ja Jazmine Bissetin ystävät yrittävät yhä ymmärtää tapahtunutta.
Poliisi järkyttyi murhien raakuudesta.
Kokeneen poliisin mukaan Sam Bissetin vammat olivat kamalia.
Pidän itseäni melko paksunahkaisena, ettei moni asia vavahduta minua,
mutta vieläkin mietin…
RIKOSYLIKOMISARIO
…"Jestas, mitä siellä tapahtui?" Se oli hirvittävää.
Micky Banks oli esimieheni.
RIKOSYLIKONSTAAPELI
Micky oli tapauksen vanhempi tutkija. Hän kietoi kätensä ympärilleni ja sanoi:
"Rog. Kerää kaikki kanttisi, poika.
Tämä on pahin, jonka olen nähnyt." Muistan sen vieläkin.
Sitten tutkimme asunnon rikosteknisen tiimin kanssa.
Se oli pieni, yhden makuuhuoneen asunto.
Bisset asui siellä nelivuotiaan tyttärensä kanssa, mutta he jakoivat huoneen.
Hän oli yh-äiti, hänellä tuskin oli paljoa rahaa.
Makuuhuoneessa oli paljon leluja. Seinillä oli paljon Jazminen maalauksia.
He näyttivät olleen hyvin läheisiä.
Sisällä näytti siltä, että Samantha oli puukotettu kuoliaaksi käytävällä -
ja raahattu olohuoneeseen,
jossa hänet oli asetettu isolle tyynylle tähtimäiseen asentoon.
Hänet oli silvottu.
Hänen jalkansa oli yritetty poistaa,
ja ruumis oli avattu.
Kun kävelimme takaisin käytävää pitkin,
makuuhuone oli oikealla puolella lähellä etuovea.
Menimme makuuhuoneeseen.
Näimme pienen tytön pään pilkistävän peiton alta.
Tytön hiukset olivat sekaisin.
Kävi ilmi, että hänet oli tukehdutettu ja raiskattu.
Hän oli kuollut mutta näytti nukkuvalta.
Halusimme heti saada syyllisen kiinni, koska teko oli mielipuolinen.
Kaikki halusivat ottaa tämän tehneen paskiaisen kiinni.
Olimme siitä täysin yksimielisiä, koska muuten tapahtuisi uusi murha.
Kun tällainen ihminen aloittaa,
hänestä tulee melko varmasti sarjamurhaaja.
Asunnossa oli satoja sormenjälkiä.
Ne piti tietenkin lähettää tutkijoille, jotka katsoivat jokaista yksitellen.
Tutkijat katsoivat sormenjälkiä suurennuslasilla -
tunnistaakseen pyörteistä ja merkeistä, kenelle se kuului.
Se todella on taidetta.
Kahdessa kuukaudessa onnistuimme tunnistamaan kaikki jäljet.
Se sinänsä on melko epätavallista,
koska yleensä yhdet tai kahdet jäljet jäävät tunnistamatta.
Ne ovat usein epäillyn.
DNA:ta ei löytynyt. Ei ollut johtolankoja.
Ei mitään, mikä auttaisi tutkintaa.
Emme löytäneet mitään, ja se on todella epätavallista.
Asunnossa ei ollut merkkejä murrosta.
Tutkijat myöntävät, että johtolankoja on vain vähän.
Mitä tulee äidin ja tyttären murhan motiiviin,
se lienee vain tappajan tiedossa.
Silloinen esimieheni tuli luokseni ja neuvoi minua puhumaan Paul Brittonille,
koska hän oli asiantuntija, joka oli ollut mukana Rachel Nickellin tutkinnassa.
Sitten minut vietiin murhapaikalle.
Samantha ja Jazmine Bissetin asunnon sijainti -
oli todella tärkeä.
Asunnon takana oli puutarha.
Sen takana -
oli puiden peittämä penkka,
jossa tekijä istui, katseli, eli fantasioissaan -
ja sai erinäisiä ajatuksia.
"Minuahan etten kiusaa. Ette pidä minua pilkkananne.
Katsotaan, miten pärjäätte käsittelyni jälkeen."
Paul Britton, kuinka hyvin luulet tuntevasi hänet?
Tiedämme melko hyvin, mitä hänen päässään liikkui -
rikoksen tekohetkellä.
Haluaisin kuitenkin tekijän itse kertovan, miten hän päätyi polulle,
joka sai hänet lopulta tappamaan Samanthan.
Haluatko hänen kertovan sen? Tuskinpa hän soittaa ja sanoo:
"Saanko puhua Paul Brittonille? Tässä vastaukset."
On mahdollista, että hän haluaisi tehdä niin.
On harvinaista, että tuntemattomat hyökkäävät ihmisten kimppuun.
Lasten läsnäolo tilanteessa on sitäkin harvinaisempaa.
Hän oli varmaan tehnyt jotain samanlaista ennenkin.
Ei hän tehnyt tätä noin vain. Se väkivallan taso saavutetaan vähitellen.
Meistä se oli todella erikoinen ajatus.
Tekojen välillä oli 16 kuukautta,
Wimbledon Commonin murhan ja Plumsteadin murhan.
Miten kaksi eri ihmistä voisi tehdä niin julman, törkeän rikoksen?
Oliko mahdollista, että sama henkilö teki molemmat?
Uhrit olivat iältään ja ulkonäöltään hyvin samanlaisia.
Molemmilla oli lapsi mukanaan hyökkäysten aikana.
Sekä Rachel Nickellillä että Samantha Bissetillä -
oli noin 50 puukotushaavaa.
Siksi pyysimme Nickellin tutkinnan vanhemmat rikostutkijat luoksemme -
keskustelemaan yhtäläisyyksistä tapausten välillä.
He hylkäsivät täysin ehdotuksemme siitä,
että sama henkilö olisi voinut tehdä nämä kaksi rikosta.
Olihan Colin Stagg pidätettynä, kun Bissetit murhattiin.
Yritimme vakuuttaa heille, että he olivat napanneet väärän henkilön.
Ja miten he reagoivat?
Vihamielisesti ja täysin…
"Ei ole mahdollista, ettei se ollut hän."
Heillä oli epäiltynsä, eivätkä he halunneet keskustella asiasta.
He olivat varmoja, että tyyppi oli oikea.
Avataan lahjat!
Oli kulunut puolitoista vuotta, ja Alex voi hyvin.
Puun alla ei ole nyt paljoa lahjoja. -Puun alla on kasoittain lahjoja.
Alex oli asettunut kouluun, piti ystävistään. Hänellä meni tosi hyvin.
Se on iso nosturi.
Niihin aikoihin sain tiedon,
että poliisi tarvitsi Alexia todistamaan Colin Staggin oikeudenkäynnissä.
He toivoivat häneltä fyysistä kuvausta hyökkääjästä -
sekä tämän liikkeistä ennen ja jälkeen hyökkäyksen.
Jälleen kerran olimme puun ja kuoren välissä.
Mitä tekisimme?
Jos tämä henkilö oli tekijä, emmekä menisi paikalle,
hän pääsisi vapaaksi.
Mutta minkä hinnan Alex maksaisi siitä, että kohtaisi tekijän kasvotusten?
PLUMSTEADIN POLIISIASEMA
Se oli vain tunne.
Minulla oli tunne, että jokin oli pielessä.
Se oli yksi ensimmäisistä näkemistäni rikoksista,
jossa jokaiselle sormenjäljelle löytyi järkevä osuma.
Micky Banks tuli puhumaan minulle.
Hän halusi, että sormenjäljet tutkittaisiin uudelleen,
varsinkin Samantha Bissetille kuuluneet.
Micky painosti tutkijoita sitkeästi asiasta.
Lopulta sormenjälkiä tutkinut osasto antoi periksi -
ja suostui tutkimaan uudelleen epäilyttävimmät jäljet,
jotka oli löydetty Bissetin asunnosta.
Jonkin ajan kuluttua hän soitti minulle. "Nyt tuli tuloksia."
Sormenjäljet,
jotka oli alun perin tunnistettu Samantha Bissetin jäljiksi,
kuuluivatkin miehelle nimeltä -
Robert Napper.
Se oli heureka-hetki. Uskokaa pois.
En unohda sitä koskaan. Jessus, olin onneni kukkuloilla.
He löysivät asunnosta kolme tai neljä Napperin jälkeä.
Yksi oli terassin oven ulkokarmissa ja osa oli sisällä.
Napper oli selvästi tullut lasiovista sisään.
Hän asui lähellä. Hänellä oli lyhyt rikosrekisteri -
ja oli itse asiassa ollut kaksi kuukautta vangittuna.
Napper pidätettiin kotonaan perjantaina.
Hän asui Plumstead High Streetillä, noin kilometrin päässä murhapaikalta.
Pidättäessä oli ilmiselvää, että hän kärsi jostakin mielisairaudesta.
Kun Napperia kuulusteltiin,
hän antoi outoja vastauksia kolmannessa persoonassa -
kuin olisi puhunut jostakusta muusta.
Hän oli sellainen heppu, joka uskoi olevansa erilainen kuin muut.
Hän oli varautunut. Outo kaveri.
Kaikki hänet tavanneet sanoivat samaa. Hän oli outo.
Menimme hänen asunnolleen Plumstead High Streetillä.
Se oli pieni studiokämppä.
Siellä ei ollut sänkyä tai patjaa, mikä oli outoa.
Hän ilmeisesti nukkui lattialla.
Sitten aloimme tutkia asuntoa.
Havaitsimme nopeasti punaisen työkalulaatikon,
joka oli lattialla.
Siinä oli riippulukko.
Paloimme halusta saada selville, mitä sisällä oli.
Kun avasimme laatikon, sen sisällä oli veitsiä.
Siellä oli kirja.
Kirjassa kerrottiin eri kuristusmenetelmistä -
sekä kehon haavoittuvaisista kohdista.
Niitä voisi käyttää hyökkäysten aikana joko ihmisten pysäyttämiseen tai tappoon.
Siellä oli karttakirja.
Kirjassa oli kaikenlaisia merkintöjä ja piirroksia.
SYVÄ METSÄ RUOHOA
Emme tuolloin ymmärtäneet niitä.
Ajattelimme, että ne olivat varmasti tärkeitä -
mahdollisten rikospaikkojen tunnistamisessa.
Yhdessä piirustuksessa -
oli portaita.
Se näytti kuvaavan Heathfield Terracea.
Hän oli kirjoittanut piirrokseen "potentiaalinen alue".
Hän oli tunnistanut sen mahdolliseksi tekopaikaksi.
28-vuotiasta miestä syytetään -
Samantha Bissetin ja tämän nelivuotiaan tyttären murhasta.
Tänään Robert Napper kiisti murhan mutta myönsi tappaneensa heidät.
Samanthan tappaja tuomitaan myöhemmin tänään.
Surullista tässä tapauksessa on se, että Samantha oli ainoa lapsi,
ja hänen äitinsä, Margaret,
ei koskaan toipunut ainoan lapsensa ja lapsenlapsensa menetyksestä.
On jo tarpeeksi kauheaa menettää tytär, mutta vielä tämän tytärkin?
Koko perhe hävitettiin.
Oikea tragedia. Kamalaa.
Tapauksen kauheutta korostaa se,
että Samanthan äiti menehtyi päivää ennen Napperin oikeudenkäyntiä.
Suunnattoman surullinen tapaus.
Katsoin joskus myöhemmin hänen karttojaan.
Vaikka suurin osa merkinnöistä oli Kaakkois-Lontoossa,
yksi merkintä oli kaukana Plumsteadista,
Lounais-Lontoon Richmond Parkissa, alueella nimeltä Isabella Plantation.
Se oli avoin alue lähellä Wimbledon Commonia,
jossa Rachel Nickellin murhattiin.
14. SYYSKUUTA 1994 KAKSI VUOTTA RACHELIN MURHASTA
Tutkijat kuulustelivat Staggia viime syyskuussa.
Hänet tuodaan tänä aamuna oikeuteen syytettynä Rachel Nickellin murhasta.
Ennen oikeudenkäyntiä sain tiedon, ettei Alexin tarvitsisi antaa lausuntoa.
Osa minusta oli hyvin kiitollinen, että hän välttäisi sen.
Toinen osa minusta huolehti, ettemme tekisi kaikkea voitavaamme.
Sitten paria päivää myöhemmin kuulimme järkyttävät uutiset.
Ystävä soitti ja kyseli kuulumisia. Kysyi, että katsoinko uutisia.
Kysyin, että mitä uutisia? Hän kysyi: "Etkö tiedä?
Hän pääsi vapaaksi."
Rachel Nickellin raa'asta murhasta syytetty mies -
käveli tänään vapauteen ennen kuin käsittely oli edes alkanut.
Se oli järkytys.
Old Baileyn tuomari hyökkäsi poliisin toimintatapoja vastaan -
heidän tutkiessaan murhasta syytettyä miestä.
Colin Stagg käveli vapauteen yli vuoden vankeuden jälkeen.
Hän jäi kiinni poliisin peiteoperaatiossa,
jonka tuomari tiukan kritiikin jälkeen hylkäsi todisteaineistosta.
Olin vihainen, koska se henkilö, joka päätti tämän todisteen toimivan -
ja pitävän oikeudessa, oli selvästi tehnyt ison virheen.
Olin myös vihainen, koska ehkä kaiken hylännyt henkilö -
meni äärimmäisyyksiin, olivathan aihetodisteet vahvat.
Ajateltiin kai, että jos jonkun olisi päätettävä,
tekikö Colin Stagg murhan vai ei, valamiesten pitäisi tehdä se.
Emme päässeet niin pitkälle.
Puolustusasianajaja William Cleggin mukaan konstaapeli James valehteli -
ja houkutteli Staggia seksillä sekä parisuhteella.
Tuomari Ognallin mukaan -
poliisin käytös ei osoittanut vain liiallista innokkuutta,
vaan se oli myös yritys lavastaa epäilty syylliseksi -
harhaanjohtavalla menettelyllä ja vieläpä mitä törkeimmällä tavalla.
Epäonnistuimme. Eikä se ole mukava tunne.
"Puolivillaiset psykologiset teoriat ovat tuhonneet elämäni -
yhdessä peitepoliisia tyydyttävien seksuaalisten tarinoiden kanssa.
Tuomarista minua vastaan ei koskaan ollut mitään todisteita."
Kun kysyttiin, tulisiko Staggin saada anteeksipyyntö poliisilta,
sir Paul Condon sanoi, että poliisi pyysi jo anteeksi tarvittavilta henkilöiltä.
En aio lainkaan pahoitella -
Suur-Lontoon poliisin toimintaa tässä tapauksessa.
Tuen täysin konstaapelieni toimintaa -
ja otan täyden vastuun poliisin toimista tutkinnan aikana.
Tuntui kuin olisimme palanneet lähtöruutuun.
Tappaja oli vapaalla, eikä meillä ollut mitään suojaa.
Tätä kaikkea korosti se,
että poliisipäällikkö Paul Condonin mukaan he eivät enää etsineet muita.
Meillä ei tällä hetkellä ole uusia tietoja tai johtolankoja tutkittaviksi.
Heistä Colin Stagg selvisi murhasta rangaistuksetta ja oli nyt vapaana.
Minulle jäi olo, etten voisi luottaa kehenkään.
Mietimme aina, kohdeltiinko meitä eri tavalla,
koska olin nuori tummaihoinen mies.
Menetin kaiken uskoni yhteiskuntaan.
Jos halusimme käsitellä asian, meidän oli itse löydettävä rauha sisältämme.
Emme voineet luottaa siinä ulkopuolisten apuun.
Monien vuosien ajan tutkinta ei juurikaan edistynyt.
Mikään ei muuttunut entisestä.
Olimme aina olleet kolmisin.
Isäni, minä ja koiramme Molly. Se oli perheemme.
Isä tiesi, että ymmärsin, mitä oli tapahtunut.
Että äiti rakasti minua, eikä hän olisi halunnut jättää minua.
Emme puhuneet äidistä isän kanssa. Emme puhuneet menneistä.
Olin silti vihainen siitä, että tämä oli tapahtunut,
vaikka mikään tekemäni ei tekisi tapahtunutta tekemättömäksi.
Jos todistaa jotain niin pahaa pikkulapsena,
illuusio siitä, että vanhemmat, tekivät he miten hyvää työtä tahansa,
voisivat suojella pahalta… Se koko käsite romahtaa.
Alex oli todella suloinen pikkupoika.
Hän oli iloinen.
Esiteininä hänestä kuitenkin tuli vihainen,
ja se viha oli oikeutetusti suunnattu minua kohtaan.
Olin vihainen monista kokemistamme asioista.
Istunnoista, jotka jatkuivat viikkoja ja kuukausia.
Minulle tuskallisinta oli se, että minua jatkuvasti -
muistutettiin siitä päivästä -
ja että minulle ehdotettiin tiettyjä tapoja suhtautua siihen.
Taisin kantaa kaikkea sitä mukanani.
Hän joutui vaikeuksiin poliisin kanssa.
Pikkujuttuja, mutta poliisi kävi toisinaan koputtelemassa.
Minulla ei enää ollut samaa kunnioitusta,
samaa luottamusta isääni kohtaan kuin ennen.
Minulle keskeinen asia oli se, että hän isänä oli perheen suojelija -
ja hän valitettavasti oli antanut tämän tapahtua meille.
Otimme yhteen usein, kun olin teini.
Tunsin suurta syyllisyyttä siitä, etten ollut suojellut perhettäni.
Tunsin itseni typeräksi. Olo oli hölmö,
koska meitä käsketään asettamaan turvallisuutemme muiden käsiin.
Aikoinaan elettiin kuin Villissä lännessä. Laki otettiin omiin käsiin -
ja rakkaita suojeltiin kaikin keinoin.
Se painoi silloin mieltäni.
En ollut tehnyt niin. Kunpa olisinkin.
Kuluneiden viikkojen, kuukausien, vuosien varrella -
tulin jollain tasolla sinuiksi sen kanssa, ettei asiaa koskaan ratkaistaisi.
KYMMENEN VUOTTA MYÖHEMMIN
HIRVIÖN SURMAAMA KAUNOTAR "AUTTAKAA NAPPAAMAAN HÄNET"
Vuoteen 2002 mennessä -
Rachel Nickellin tapauksen tutkinta oli lopetettu.
Poliisi tuli ja kysyi, voisimmeko vilkaista asiaa tiimini kanssa.
Tiesin artikkeleista, että hyökkäys oli hyvin väkivaltainen.
RIKOSTEKNINEN TUTKIJA
Tiesin myös, että Colin Staggia oli syytetty,
mutta hänet oli vapautettu. Poliisi piti häntä silti epäiltynä.
He halusivat meidän katsovan tapausta uusin silmin.
Meidän piti tutkia todisteita, jotka he keräsivät silloin,
ja etsiä niistä mahdollisia merkkejä,
joista Rachelin murhaajan voisi tunnistaa.
Tavaroiden joukoissa oli teippejä, joilla oli kerätty jälkiä -
Rachelin ruumiista ja erityisesti sen intiimialueilta.
Huomasimme,
että alkuperäiset tutkijat eivät olleet löytäneet DNA:ta teipeistä.
Tiesimme heti, että jokin oli vialla,
koska niissä olisi pitänyt olla valtavasti Rachelin omaa DNA:ta.
Oli saattanut käydä niin, että näytteessä oli liikaa DNA:ta.
Se toisinaan hämmentää laitteiston, joka näyttää tulokseksi tyhjää.
Toistimme siis kokeet välittömästi, mutta teimme ne hieman eri tavalla.
Löysimme odotetusti paljon Rachelin DNA:ta.
Havaitsimme kuitenkin myös pienen määrän miehen DNA:ta.
Kun keräsimme tämän DNA:n, emme tienneet, oliko sitä riittävästi,
jotta saisimme tarpeeksi tietoja kenenkään tunnistamiseksi.
Kehitimme siis täysin uuden, herkän tekniikan,
jossa otimme näytteestä pienen määrän DNA:ta -
ja monistimme sen. Kutsumme sitä amplifoinniksi.
Tuloksena on moninkertainen määrä DNA:ta, jolloin analysoitavaa on tarpeeksi.
Meillä kesti kaksi vuotta -
kehittää tekniikka pisteeseen, jossa pystyimme käyttämään sitä.
Ennen kuin syötimme -
tämän DNA-profiilin tietokantaan, vertasimme sitä Colin Staggiin,
ja se ei todellakaan ollut hänen.
Sitten syötimme tiedot kansalliseen DNA-tietokantaan.
Kun teimme sen, saimme osuman.
Eräänä päivänä puhelin soi.
Se tuli kuin yöstä. Se oli poliisi. Heillä oli uutisia.
He kertoivat tunnistaneensa tekijän.
He kertoivat, että tämä henkilö oli täysin uusi nimi tutkinnassa.
DNA-tietokanta antoi osuman -
Robert Napperille.
Saimme selville, että Napper oli Broadmoorin psykiatrisessa sairaalassa,
koska hän oli murhannut äidin ja tämän pienen tyttären.
Se oli ollut joku muu koko ajan.
Silloin tajusin, että pahin mahdollinen skenaario oli tapahtunut.
Sama henkilö oli murhannut jonkun muunkin samoissa olosuhteissa.
Toinenkin perhe oli tuhottu.
Jos en jo tiennyt olleeni onnekas, koska Alex selvisi,
kun kuulimme Samanthan ja Jazminen kohtalosta…
Kiitän siitä Jumalaa joka päivä,
koska selvisimme yhdessä vain Jumalan armosta,
ja vain Hänen armostaan Alex selvisi ilman fyysisiä vahinkoja.
Katsoin yksi ilta televisiosta jalkapallo-ottelua.
Oveeni koputettiin.
Olin hieman ärsyyntynyt, koska missaisin ottelun.
Siellä seisoi kaksi toimittajaa. He sanoivat:
"Tiesitkö, että poliisi pidätti toisen miehen Nickellin murhasta?
DNA todistaa hänen syyllisyytensä."
Sanoin, että voisivatko he palata tunnin päästä. "Katson matsia."
He totesivat, että toki, ja lähtivät.
Olin kyllästynyt koko juttuun. Sitä oli jatkunut noin 15 vuotta.
Colin Staggilla oli tänään poliisivartio,
kun Rachel Nickellin tapaus jatkoi hänen vainoamistaan.
Pidätykseni jälkeen lehdissä oli artikkeleita,
jotka käänsivät ihmiset minua vastaan.
He huusivat "syyllinen" ja "hirttäkää hänet". Kaikkea sellaista.
Herra Stagg jäi kiusallisesti median valokeilaan -
vapautumisen jälkeenkin.
Älä!
Se juurrutti ihmisten mieliin,
että poliisi oli napannut tekijän, joka vapautui muotoseikan vuoksi.
Minun piti elää sen kanssa.
Monesta hän oli syyllinen,
mutta ei ollut todisteita hänen puolestaan tai häntä vastaan.
Hän oli siis eräänlaisessa limbossa kaikki nämä vuodet.
Eräs mies saa syytteen 15 vuotta myöhemmin.
Hän on 41-vuotias Robert Napper.
Viimeinen syytetty, Colin Stagg, vapautettiin,
koska poliisi oli houkutellut hänet ansaan.
Minulla ei ollut koskaan ollut oikeaa tyttöystävää, kun olin 29.
Kun sain kirjeen Lizzie Jamesilta,
olin vain todella iloinen, että joku nainen oli kiinnostunut minusta.
On selvää, että hän on täysin syytön tapahtumiin.
APULAISPOLIISIPÄÄLLIKKÖ
Pyydän häneltä tänään anteeksi virheitä, jotka 1990-luvun alussa tehtiin.
Minulla oli huono itsetunto ennen kuin tämä kaikki alkoi.
Tämä nuiji itsetuntoni yhä syvemmälle pohjamutiin.
Minusta tuli vainoharhainen.
Jos katsoin vahingossa naista, joka vaikkapa oli ylittämässä tietä,
päätin heti katsoa muualle, koska joku voisi tarkkailla minua -
ja sanoa minun vainoavan kyseistä naista. Ajattelin, että se oli nyt elämääni.
"Jatka vain elämää. Älä luota kehenkään."
16. JOULUKUUTA 2008
KAKSI PÄIVÄÄ ENNEN NAPPERIN OIKEUDENKÄYNTIÄ
Ennen oikeudenkäyntiä yksi johtavista tutkijoista sanoi,
että meidän olisi tavattava, kun saapuisin paikalle.
Minun piti kuulemma tietää jotain ennen kuin menisimme oikeussaliin.
Tapasimme seitsemältä illalla Hendonin poliisiasemalla.
Hän vei minut takahuoneeseen.
Olimme siellä kaksin. Hän työnsi kansion pöydän yli minulle.
SALAINEN
Edessäni oli kansiollinen -
aivan uskomattoman kaoottisia virheitä,
joita tutkinnassa oli tehty.
RAISKAUSYRITYS
MURHA
Se oli musertavaa.
Silloin mieleni palasi ensimmäiseen päivään.
Ensimmäiseen puheluun,
kun kuulin ensi kertaa, että Rachel oli viety meiltä -
ja että Alex oli kokenut tämän kauheuden.
Olimme yrittäneet ymmärtää sitä viikosta, kuukaudesta, vuodesta toiseen.
Se kaikki oli turhaa.
Kansiossa luki, että se kaikki oli estettävissä.
Kesällä 1989,
kolme vuotta ennen Rachelin, Samanthan ja Jazminen murhia,
sarjaraiskaaja alkoi hyökkäillä naisten kimppuun.
Joillain heistä oli mukanaan lapsia. Tämä tapahtui Green Chain Walk -polulla,
joka kulkee yhteismaalla olevan metsän halki Kaakkois-Lontoossa.
Se ei ole kaukana Bissetien murhapaikalta.
DNA:n mukaan raiskauksilla oli yksi tekijä.
RAISKAUS NÄITKÖ HÄNTÄ?
Kaksi julisteen nähnyttä henkilöä otti yhteyttä poliisiin.
"Piirros näyttää kovin paljon tyypiltä nimeltä Robert Napper."
Kaksi raiskauksia tutkivaa poliisia meni hänen asunnolleen.
Napper tuli ovelle. He puhuivat hänelle.
Napperille kerrottiin, että häntä epäiltiin.
Häntä pyydettiin tulemaan asemalle luovuttamaan verta, johon hän suostui.
Hän ei silti koskaan saapunut paikalle, joten poliisi palasi asunnolle.
Napper oli pakannut laukut ja häipynyt.
Hän oli poissa.
Koska hän oli pidempi kuin raiskausten uhrien kuvailema henkilö,
vanhempi rikostutkija apulaisineen teki päätöksen -
poistaa hänet epäiltyjen joukosta.
Mitään muuta ei tehty.
Ja se hämmentää minua yhä.
Jos Napper olisi tullut poliisiasemalle -
lupaamallaan tavalla ja antanut näytteen,
hänet olisi pidätetty Green Chain Walkin raiskauksista.
Niin ei käynyt, ja sillä oli katastrofaaliset seuraukset.
Kansiossa oli jotain muutakin, mikä oli minusta sitäkin musertavampaa.
Syys-lokakuussa 1989, vuosia ennen Rachelin murhaa,
Robert Napperin äiti ilmoitti poliisille,
että poika tunnusti raiskanneensa naisen Plumstead Commonissa.
Poliisi ei tutkinut asiaa.
Se oli tavallaan tienhaara.
Jos poliisi olisi tutkinut Napperin äidin ilmoituksen,
häneltä olisi otettu verinäyte.
Se olisi voinut estää kaikki sitä seuranneet hyökkäykset.
Alexin näkemä hyökkäys oli estettävissä. Rachelin kuolema oli estettävissä.
Samanthan ja Jazminen kuolemat olivat estettävissä.
Jos poliisi olisi tehnyt työnsä kunnolla, Napper olisi ollut vangittuna.
Tänään näemme,
kun yksi suurimmista ratkaisemattomista murhista saa vihdoin ratkaisun.
Rachel Nickellin tappaja todettiin tänään syylliseksi -
hänen puukottamiseensa 16 vuotta sitten.
Robert Napper johdettiin sellistä tänne Old Baileyn syytetyn penkkiin.
Siellä Rachel Nickellin vanhemmat näkivät, kun harmaa ja kaljuuntuva Napper -
tunnusti tyttären murhan.
André, olen aivan sinun…
Tämän päivän tunnustus päättää -
yhden viheliäisimmistä jaksoista Scotland Yardin historiassa.
Yard myönsi, että olisi voinut napata Napperin aiemmin ja estää murhat.
Jos poliisi olisi toiminut toisin,
Rachel Nickell sekä Samantha ja Jazmine Bisset -
olisivat yhä elossa.
Enemmän olisi voinut ja pitänyt tehdä.
Jos olisi tehty enemmän, olisimme pystyneet estämään sekä tämän -
että muut Napperin tekemät vakavat hyökkäykset.
Kaikki varttuvat satuja kuunnellen.
Kuulemme lapsena varoituksen, ettei metsään pidä mennä.
Pimeys, hirviöt, vaara.
Se ei kuitenkaan ole satua. Maailmassa on todellista pahaa.
Minut pakotettiin hyväksymään se.
Minun oli vaikeinta ymmärtää, miksi tämä kaikki tapahtui.
Olin vihainen Jumalalle,
koska tällaista tapahtui hyville ihmisille vailla selitystä.
Minulla oli tehtävä.
Päätin auttaa Rachelin lapsen läpi tästä parhaalla mahdollisella tavalla.
Kun ihmiset kokevat vaikeuksia toisten kanssa,
ne joko rikkovat itse ihmisen ja heidän välisensä suhteen -
tai ne tekevät suhteesta paljon vahvemman.
Meidän oli lopulta käsiteltävä asia itseksemme,
mikä on mielestäni hyvä juttu. Lopulta tajusimme,
ettemme voineet kuin tehdä rauhan asian kanssa.
Vanhempani uskoivat hengen äärettömyyteen,
että äiti olisi aina kanssani minne menisinkin.
Isä uhrasi kaiken minun ja uskonsa puolesta -
vailla takuita siitä, miten kävisi.
Hän oli tarpeeksi rohkea tekemään sen, mikä hänen mielestään oli oikein.
Olen hänelle siitä ikuisesti kiitollisuudenvelassa.
Tekstitys: Vesa Puosi