Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
-Pappa? -Ja?
Er du her oppe?
16. JUNI 1993
Pappa, kan du hjelpe meg å tegne mamma på dette arket?
Alex, se på meg.
Var den slemme mannen foran deg, sånn som meg?
Eller var han på denne eller på den siden?
-Han var foran meg. -Var han rett foran deg?
-Ja. -Så mamma ham?
-Jeg tror ikke det. -Ikke? Så du ham først?
Ja, jeg så ham først.
Hadde han en veske?
Ja.
-Åpnet han den, eller var den åpen? -Han åpnet den.
-Hva tok han ut av den? -En kniv.
-Hva gjorde han? -Dyttet meg!
-Dyttet deg over ende? -Ja.
Den slemme mannen stakk tingene sine i henne.
-Hva stakk han i henne? -En kniv. Der er kniven hans.
Så du det?
-Ja, jeg så kniven. -Så du alle gangene?
Jeg så… Ja, jeg så alt.
Sønnen min var vitne til drapet på sin mor.
Men ingen kunne forestille seg hvor lang tid det ville ta
å finne personen som sto bak.
DRAPET PÅ RACHEL NICKELL
ETT ÅR TIDLIGERE
SØR-LONDON
Hva har du der?
-Jeg har et kamera. -Hvorfor det?
For å ta bilder av dere.
Kos.
Det liker vi vel ikke, Alex?
Rachel og Alex var som erteris.
Han var midtpunktet i Rachels liv hver dag.
Hun var ikke opptatt av ting som glitret. Hun likte livets enkle gleder.
Hun likte å være med dem hun var glad i.
Hun kunne skvise moro ut av de enkleste ting.
Gleder meg.
Sov.
Gi Molly en klapp. Legg deg ned og klapp henne.
På den tiden jobbet jeg fem dager i uka som motorsykkelbud
og reiste rundt i hele landet.
Så jeg skulle hente sykkelen og starte dagen.
Og selv om vi allerede hadde sagt ha det, kom begge to ut.
De kom ned trappa og vinket til meg da jeg kjørte.
Det er mitt siste minne av dem, de som smiler
og står hånd i hånd i trappa.
Alex var glad og fornøyd, og Rachel var vakker.
15. JULI 1992
De pleide ofte å dra til Wimbledon Common.
Det var kjent for å være et trygt sted.
Og Alex trengte like mye mosjon som hunden.
Ellers ville de gått på veggen.
Den dagen jobbet jeg i London,
og jeg ble sendt til utkanten.
Det var før mobilen.
Jeg ringte hjem et par ganger om dagen for å sjekke at alt sto bra til.
På formiddagen stanset jeg,
fant en telefon som virket,
og ringte nummeret.
En mann tok telefonen.
Blodet mitt frøs til is.
Jeg forsto med en gang at noe var alvorlig galt.
"Jeg er fra politiet."
"Hvor er Rachel?" sa jeg. Han sa: "Det har vært en ulykke."
Jeg sa: "Er hun død?" "Det kan jeg ikke si."
"Du sa det nå."
Og jeg spurte hvor Alex var.
"Alex er trygg. Han er på sykehuset.
Bli der du er. Vi sender en politibil til deg."
Jeg la på røret, og kollapset. Jeg brøt sammen.
-André, jeg ligger på magen din. -Trykk på pause.
Jeg vet ikke…
-Jeg vet ikke hva du sier. -Det liker vi.
-Liker du det? -Ja.
Hele mitt konsept om virkeligheten forsvant under beina mine.
Jeg var i en tilstand som var på grensen til galskap.
Den 15. juli 92
fikk jeg beskjed om at et lik var funnet i parken av en turgåer.
KRIMINALTEKNISK ETTERFORSKER
Det er jobben vår å håndtere slike situasjoner på en profesjonell måte.
Å innta et annet ståsted enn som medmenneske.
Jeg gikk gjennom gresset,
og så svingte jeg til høyre inn på en liten lysning.
Det var det verste åstedet jeg har sett.
Det så ut som et rasende angrep.
Offeret hadde blitt overfalt, trukket
og knivstukket 49 ganger i og rundt halsen og brystet.
Og hun lå med hendene foran ansiktet, som om hun fortsatt prøvde å beskytte seg.
Det var helt uhyrlig.
Etterforskerne sa at Rachel hadde blitt angrepet bakfra.
Hun hadde blitt knivstukket flere ganger og voldtatt.
Og Alex klamret seg til morens døde kropp.
De måtte omtrent rive henne vekk fra henne
for å ta seg av ham.
Alex ble tatt med til sykehuset.
Da jeg kom dit,
ba de meg snakke med en psykolog før jeg fikk se Alex.
Psykologen sa at barn er motstandsdyktige.
De kan komme seg gjennom mye.
Han sa at det er viktig at de forstår at personen ikke vil komme tilbake.
En sykepleier kom ut med Alex i armene, og han så utrolig spak ut.
Han hadde kutt under øynene og blåmerker på kinnene.
Og han hadde et intenst blikk i øynene.
Som en gammel person i en veldig ung kropp.
Og jeg løftet ham opp og gjentok det psykologen hadde sagt.
"Det har skjedd en ulykke, mamma er død og kommer ikke tilbake."
Og han bare stirret. Han stilte ingen spørsmål.
Men det var tydelig at han fortalte meg: "Det vet jeg allerede.
Du trenger ikke å fortelle meg det."
Alex, snu deg og vink til meg.
Vink.
Han spurte aldri igjen hvor moren hans var.
Politiet har stengt Wimbledon Common etter at liket av en kvinne ble funnet.
Politiet sier hun ble drept i et voldsomt angrep,
bevitnet av den to år gamle sønnen hennes.
Nyhetsredaktøren ringte meg og sa: "Vi har fått nyss om
at det har vært en dødelig knivstikking på Wimbledon Common.
Ta med deg et crew og dra dit."
Wimbledon er et velstående nabolag med vakre hus.
Wimbledon Common er et friluftsområde på rundt 4400 mål,
bokstavelig talt i utkanten av det sentrale London.
Drapet skjedde midt på lyse dagen,
og politiet sier at morderen må ha vært full av blod.
Eve Richings, Sky News.
Politibetjentene på åstedet var tydelig rystet.
En forbipasserende fant henne halvnaken,
og en liten gutt klamret seg til liket.
Stasjonssjef Bassett, som ledet etterforskningen,
var den første som kom med informasjon.
Den lille gutten var full av gjørme og blod,
blodet stammet muligens fra moren.
Jeg var kriminalbetjent og John Bassetts høyre hånd.
KRIMINALBETJENT
Da vi kom til åstedet,
så jeg at hun hadde lidd fryktelig under angrepet.
Da vi gransket henne, så vi at kroppen lå i en unaturlig stilling.
Klærne var blitt revet av henne.
Det var fukt på og rundt kroppen.
Det kunne tyde på at det hadde skjedd noe seksuelt.
Det var skremmende å tenke på at de som sto bak dette, var på frifot.
Når noen gjør noe sånt som dette, er det sannsynlig at det skjer igjen,
og presset er høyt for å ta mannen før han gjør det igjen.
DAGEN ETTER DRAPET
Politiet brukte enda en dag på å finkjemme Wimbledon Common
for spor etter det brutale drapet.
Så stor som Wimbledon Common er, forsto jeg at vi sto overfor en svær jobb.
Vanligvis ved et drap får du kanskje 10-15 betjenter.
Her tror jeg vi hadde rundt 40.
Og det var åpenbart fra starten av at dette kom til å bli stort.
Politiet har gått ut med navnet på offeret. Rachel Nickell.
Liket ble identifisert i dag av faren til sønnen hennes.
Da vi så bilder av Rachel Nickell,
så hvordan hun så ut,
hun liksom strålte av livsgnist.
Folk kan forestille seg selv i det livet.
De husker hvordan det var å være 23, hvordan det var å være nybakt forelder.
På bildene de offentliggjorde, så vi en kjærlighetshistorie.
Vi hadde en umiddelbar kjemi.
Jeg hadde aldri opplevd det, verken før eller siden.
Vi var uatskillelige. Vi var veldig tett knyttet sammen.
Det er sånt folk drømmer om å oppleve.
Å bli hodestups forelsket og føle seg komplett med noen.
Så vi følte oss veldig heldige.
Da Rachel ble gravid, var det et sjokk.
Jeg var 25, og Rachel var 19.
Hun var opptatt av å bli ferdig med studiene
og få seg en god jobb.
Men da Rachel forsto at jeg var klar, følte hun at vi kunne få det til.
Så vi kjørte på.
Første gang du får et barn i armene
og ser dem puste, føles det helt uvirkelig.
Helt uvirkelig.
Du må bare tro på magi etter å ha sett et barn bli født.
Rachel var en naturlig mor.
Hun var fantastisk.
Og de to elsket hverandre. De utfylte hverandre.
Det er en menneskelig reaksjon å ønske at det heller hadde skjedd med deg.
Etterforskeren foreslo å dra til leiligheten og hente noen ting.
Jeg slang favorittsakene til Alex i en bag.
Yndlingsbamsen hans. shorts og T-skjorter, pyjamasen,
saueskinnet de hadde sovet på helt siden han ble født.
Vi flyttet aldri inn igjen. Det føltes som om stedet var krenket.
Kjæresten til Rachel Nickell, den unge moren drept på Wimbledon Common i går,
ber om hjelp til å finne morderen.
Jeg var ikke forberedt da jeg gikk inn i salen.
Det må ha vært hundre pressefolk til stede.
Så det var kameraer, telelinser,
TV-kameraer som pekte mot meg, som en fiendebataljon.
Alle ville se Rachels partner.
Noen må ha sett noe
etter et så grusomt angrep.
De kan ikke ha kommet seg ubemerket vekk.
Og hvis noen kjenner denne personen, uansett hva de føler for dem,
så kom frem før han ødelegger flere liv.
Og alle ville veldig gjerne få vite hva som hadde skjedd med Rachels sønn.
Det var så sjokkerende.
Han har ikke sagt noe.
Jeg vet ikke hvordan framtiden blir, men akkurat nå klarer han seg.
Han ble heldigvis ikke skadet, og de forteller meg
at han ikke vil huske mye.
Vi dro tilbake til parken for å legge igjen en rose som et siste farvel,
og vi var førstesidenytt.
Det var et fargebilde av Alex på armen min,
fullstendig identifiserbar.
De identifiserte det eneste vitnet til drapet,
og en så forstyrret person kunne tenkes å komme tilbake
for å bli kvitt vitnet til forbrytelsen.
Jeg visste at om vi ikke var i fare før, så var vi nå i stor fare.
To år gamle Alex Nickell er sterk, men i dypt sjokk etter opplevelsen.
Jeg tror ikke en toåring har noe begrep om døden.
-Hvor lenge kan traumet vare? -Livet ut.
BARNEPSYKIATER
Så begynte det å regne Og Petter ned han datt
Vi fant tilflukt hjemme hos moren min.
Alex hadde forferdelige mareritt.
Han kunne sove godt gjennom natten, men den siste timen
ville han ha det vanskelig.
Så jeg var nødt til å svelge følelsene mine.
Legge dem vekk til senere. Jeg kunne ikke takle dem nå.
Samme hvor forferdelige omstendighetene var for meg,
så kom vår sønns behov først.
Politiet har satt inn 54 etterforskere i jakten på morderen.
Og hva er navnet?
Dette er ett av tre spesialrom.
Det har allerede kommet 1500 tips fra allmennheten.
Alle må vurderes og følges opp.
Det var en veldig komplisert sak å bygge opp.
God morgen.
Det var et kaos å få tak i så mye informasjon som mulig.
Telefonene ringte i ett.
MIDLERTIDIG STENGT
Du har nok sett bildene av Rachel.
-Ja. -Ja?
-Har du sett henne her før? -Nei.
Vi snakket med folk i parken.
Noen måtte ha sett personen på vei til eller fra åstedet.
Vi var nødt til å finne et vitne.
Vi etterforsker drapet på Rachel Nickell. Har de snakket med deg?
Men vi svarer så fort vi kan. Vi er litt på etterskudd, det vedgår jeg.
Men vi skal snakke med alle.
Det er opp til meg og betjentene som jobber for meg, og vi skal ta ham.
Det ble tatt prøver fra åstedet
som ble sendt til laboratoriet for DNA-analyse.
Men jeg kom ingen vei.
Biologen sa bare: "Vi finner ingenting."
Og jeg tenkte: "Hva mener du? Hva med DNA-et hennes?"
"Nei, vi har ingenting."
Det var første gang for meg. Og det var litt rart.
Men forskeren sa:
"Vi skal se på det igjen fra et annet aspekt."
Men fortsatt ingenting.
Det føltes håpløst, for denne personen måtte finnes så fort som mulig.
Og her var vi, to eller tre uker senere,
og ikke noe nærmere enn vi var på selve dagen.
Vi hadde et åsted, men ingen vitner og ingen kriminaltekniske bevis.
Og det var alt. Hvordan går man videre derfra?
Fordi situasjonen var så kritisk,
ville politiet snakke med Alex om det han hadde sett.
For vår høyeste prioritet var å finne denne personen
og hindre at det skjedde igjen.
Vi måtte være veldig forsiktige i tilnærmingen til unge Alex,
for det var åpenbart en traumatisk opplevelse for ham.
Så vi søkte råd om hvordan vi skulle gå fram.
Hvordan går det?
Og rådet var at vi burde gjøre det under veiledning av en barnepsykolog.
Vil du vise Jean dinosaurboken din?
Jeg liker pterodaktylene.
Ja.
Jeg var barne- og ungdomspsykiater.
Og vi hadde aldri vært borti noe lignende.
Dette er den eneste saken jeg har jobbet med…
BARNEPSYKIATER
…der barnet var eneste vitne til en voldsforbrytelse.
Se. Dinosaurboka mi.
Og så disse. De som flyr.
-Men jeg liker alle. -Ja, du liker alle.
Jeg ba dem komme hjem til meg.
Under den første samtalen var det en politimann der,
samt André, meg og den lille gutten.
Politiet hadde store forhåpninger til
at dette unge barnet kunne gi dem mer informasjon.
Jeg hadde ingen erfaring med hvordan så intensivt arbeid
kunne påvirke et lite barn.
Men den rasjonelle delen av hjernen min var enig i at det var viktig
for å forhindre flere drap. Men det var et dilemma der.
Det var en vanskelig avgjørelse.
Så jeg prøvde bare å følge godt med.
Om jeg følte at det ble for mye, stanset vi.
Det skjedde noe skummelt i går, hva?
Hvordan var det?
Dinosauren var den store.
Det var en stor dinosaur på bakken. Og de tre små spiste den.
-Ja. -De var fulle av blod.
Fulle av blod? Det må ha vært vanskelig.
De vil ikke se det.
Vi tenkte at det ville være best om spørsmålene hennes kom gjennom meg
for å få Alex til å svare naturlig.
Alex hadde også blod på seg, ikke sant?
-Klærne dine var fulle av blod også. -Ja.
Da du var med mamma.
Først og fremst prøvde jeg å fokusere på Alex og å observere ham.
Han brukte få ord, og han unngikk å se på folk.
Men…
Jeg tror han viste stress etter den ekstremt traumatiske opplevelsen.
Hele kroppsspråket hans viste det.
Jeg tror du vet at fæle ting plutselig kan skje.
Jeg tror du er veldig redd.
Jean mente vi burde presse ham.
Da du så mannen stå der, så han på deg, eller så han på mamma?
Mamma.
-Sa han ingenting til deg? -Nei.
Han skrek ikke til deg?
-Skrek han til deg, Alex? -Nei.
Etter som spørsmålene nærmet seg hendelsen,
endret han seg. Han ble mer anspent.
-Slo han deg? -Nei.
-Med hånden? -Nei.
Jeg var ikke så opptatt av hvor mye informasjon vi fikk ut av ham.
Jeg tenkte på stresset det skapte i ham,
og hvordan det ville påvirke veien videre for ham.
-Det kan jeg ikke si. -Det gjør vondt å huske det, ikke sant?
Kan du ikke si det?
-Det kan jeg ikke si. -Ikke?
Vi ante ikke hvor mye han hadde sett.
Jeg håpet han ikke hadde sett noe av det.
At han hadde blitt dyttet vekk, og at det hele hadde funnet sted
utenfor hans
oppfattelse og forståelse.
Du vet da mamma lå på bakken, og mannen hadde dratt?
-Sa du noe til henne? -Nei.
-Snakket du med henne? -Nei.
Var du redd?
Trodde du hun sov?
Gjorde du? Ville du at hun skulle våkne?
Ville du at hun skulle våkne?
Våknet hun?
Nei.
Det var intenst.
En ny økt med noen dagers mellomrom. Det pågikk over flere uker.
Alex viste hvor utrolig godt et lite barn kan huske.
Hendelsene, hvordan de utspilte seg, hvor den slemme mannen kom fra,
at han kom bakfra,
og at han etterpå gikk vekk, vasket hendene i en bekk og så forsvant.
Mannen som skadet mamma, hva slags bukser hadde han?
-Denne. -Den?
Og Alex begynte å beskrive personen.
-Hvilken farge var de? -Blå.
-Hvilken farge var skoene? -Den fargen.
Alex beskrev ham som en yngre hvit mann,
hvit skjorte over blå bukser,
brune sko.
Men den mest vesentlige detaljen
var at han hadde et belte over den hvite skjorta,
nesten som et slakterforkle.
Alex' beskrivelse lignet beskrivelsen til en kvinne
av en mann hun hadde sett gå mot åstedet
ti minutter før drapet
med hvit skjorte, mørke bukser og en slags veske.
Så vi kom fram til at av alle menneskene i parken,
var han mest sannsynlig vår mistenkte.
Nå måtte vi bare finne ham.
Er det rimelig å si at dere har gjort veldig få fremskritt hittil?
Ja, det er en rimelig vurdering.
Jeg hadde håpet på å ha pågrepet mannen nå,
men når du ser omfanget av problemet mitt her, forstår du hvorfor.
I mangel av bevis har politiet bedt kriminalpsykologer
om å lage en profil av angriperen.
På den tiden så vi filmer som Nattsvermeren…
Vi intervjuer seriemordere i fengsel
for å lage en adferdsprofil.
…hvor kriminalpsykologer finner den mistenkte ved å lage en profil.
Det er interessant. Amerikanerne har hatt stor suksess med det.
En av ekspertene de har konsultert, er Robert Ressler, pensjonert FBl-agent.
Ressler har avhørt mange av USAs mest beryktede sexmordere,
som Jeffrey Dahmer.
Han sier at mannen som drepte Rachel Nickell, er uorganisert.
Folk er redd det er en seriemorder.
Vil dette skje igjen de neste dagene eller ukene?
Vi har å gjøre med en uorganisert, desperat,
muligens mentalt forstyrret person.
John Bassett traff Bob Ressler, men det var bare et kort møte.
Men det var enighet om at vi burde forsøke profileringsmetoden.
Så en fremtredende profilerer som hadde jobbet med politiet før,
ble involvert i etterforskningen som rådgiver.
Når politiet ber meg om hjelp…
KRIMINALPSYKOLOG
…er det vanligvis fordi de står fast i etterforskningen.
Og det var nok tilfelle i denne saken også.
Paul Britton har jobbet på noen av landets mest beryktede kriminalsaker.
I hvert tilfelle sier politiet:
"Gi oss noe som hjelper oss å identifisere gjerningsmannen."
Dennis Nilsen, senere avhørt i fengsel av psykolog Paul Britton,
jaktet på hjemløse unge menn.
Noe som vil hjelpe dem å forhindre at denne personen gjør det igjen.
Paul Britton, kriminalpsykolog,
sier at West-paret ikke er så unike som folk tror.
Han mener det må være flere massemordere på frifot.
Jeg ble hentet inn for å se på saken
tre eller fire uker etter at Rachel ble drept.
De ønsket min mening,
en psykologisk analyse av hvem som kunne ha gjort det.
Jeg fikk materialet fra åstedet.
Videoen og et kart over området.
Men jeg var nødt til
å se åstedet med egne øyne.
Det er en parkeringsplass ved en vindmølle på Wimbledon Common. Vi parkerte der
og gikk til fots ut til åstedet.
Det gjerningsmannen så,
var et sted der han kunne finne et tilfeldig offer.
Et sted der han kunne observere
og overvåke.
Han venter til han finner den som er nærmest hans preferanse,
og det er stakkars Rachel Nickell.
Han kunne observere og følge med,
for han er en kikker. En overvåker.
Og veldig ofte, jeg snakker rett ut, hvis det er greit,
så er det et aspekt av…
"Den hurpa ser ned på meg.
Det godtar jeg ikke. Jeg skal ta henne."
Vi ser en veldig fokusert intensjon om å utslette den unge kvinnen.
Men Rachel Nickell overga seg ikke bare til døden…
…uten noen form for motstand.
Men om noen sier til deg:
"Gjør som jeg vil, ellers skader jeg barnet",
så endrer det alt.
Barnet blir et gissel.
Barnet blir et forhandlingskort.
Hun vet at hun ofrer sitt eget liv for å redde livet til barnet.
Jeg var helt tydelig med dem.
Han vil drepe igjen.
Dette er ikke et statisk bilde.
Dette er bare et stillbilde i en film som fortsetter.
Da du kom tilbake til mamma, sto hun, eller lå hun?
Det husker jeg ikke.
Ikke spør meg så mange spørsmål, pappa.
Du er veldig flink, Alex.
Dagene ble til uker, ukene til måneder.
Til slutt ble det bare tungt og gjentagende.
Og til slutt tenkte jeg:
"Vi får stadig mindre ut av dette. Hva mer kan han gi?"
-Da du kom tilbake til mamma… -Jeg er lei!
-Er du lei? -Ja.
-Ett siste spørsmål bare. -Nei. Ikke flere.
Ok, det er greit. Kom hit.
Du har vært veldig flink.
-Vi tar resten en annen gang, ok? -Nei.
Nei, jeg vil fortsatt være lei.
Vil du fortsatt være lei? Vi skal ikke snakke mer.
Politiet ville gjøre ett siste forsøk.
De kom på en enda mer desperat idé
om å dra til Wimbledon Common og gjenleve det.
De håpet at å se åstedet på nytt ville trigge flere minner.
Jeg hadde ikke så stor tro på det, men jeg kunne ikke nekte dem å prøve.
Ålreit.
Det var ikke en gjentagende økt
i de samme omgivelsene. Kanskje det kunne føre til noe.
Men da vi kom dit, ville han ikke gå ut av bilen.
Det som plaget ham, var tilstedeværelsen av masse ukjente voksne,
fordi politiet var der.
Ikke bare etterforskerne han kjente, det var flere andre betjenter.
Vi kom oss ut av bilen og begynte å gå.
Og da ble han i godt humør.
Vi gikk den veien.
Vi begynte å løpe, jeg løp for å leke med ham.
Vi moret oss. Men vi hadde en hel gjeng politifolk
og en psykolog løpende etter oss.
Politiet viste vei,
men jeg så at gutten visste hvor vi skulle…
…og husket ting.
Vi kom nærmere og nærmere åstedet.
Jeg så at barnet stivnet til, og jeg er ganske sikker på at han husket.
Alex? Hvor var mannen som drepte mamma?
Var det her?
Når snakket han til mamma?
Husker du det?
Du sa at han snakket til mamma før han drepte henne.
Husker du hvor han var da han snakket til mamma?
Nede ved dammen?
Og på et punkt snublet han og ramlet forover.
Og han gråt og hulket.
Og da fikk André nok.
Dette er så jævla idiotisk.
Han gråt, og da klikket det for meg.
Da hadde jeg fått nok.
Dette var for mye for ham, og for mye for meg også.
Gå, for faen!
Så jeg tok ham på armen og gikk tilbake til bilen.
Vi kjørte av gårde i full fart og etterlot dem i en støvsky.
Men jeg var ikke skikket til å kjøre, så jeg fant et rolig sted og stanset.
Jeg begynte å gråte, og jeg klarte ikke å stanse.
Jeg klarte bare ikke å holde det tilbake. Jeg klarte ikke å være sterk.
Og jeg visste at han så på meg. Han var rolig igjen.
Men jeg måtte bare få det ut.
Men til slutt klarte jeg å ta meg sammen.
Jeg sa at jeg var lei for det, og så dro vi hjem til bestemor.
Vi kjørte hjem.
Det var siste gangen jeg så dem.
Jeg hadde gjort mitt.
Jeg var ikke glad for det jeg hadde gjort, men jeg prøvde og…
Jeg kjente på sorg. Og…
…vitenen om at forsøket vårt ikke hadde fungert.
Først en notorisk forbrytelse
som skapte overskrifter i hele Storbritannia.
På Wimbledon Common utenfor London ble unge Rachel Nickell
overfalt og knivstukket gjentatte ganger. Det ser ut til å være et tilfeldig drap,
noe som gjør det ekstremt vanskelig å løse.
I dag går politiet ut med informasjon
og ber om nasjonens hjelp til å navngi morderen.
Vi kom til et punkt
hvor vi var ganske sikre på at beskrivelsen vi hadde,
meget mulig var morderen.
Det betød at vi kunne gå til media
for å se om noen kunne gi oss noen navn på hvem personen kunne være.
Mannen var i 20- eller 30-årene og var høy med kort, brunt hår.
Han hadde en hvit skjorte og mørke bukser, kanskje blå,
og bar på en liten, mørk veske.
Merkelig nok var beltet over skjorta heller enn rundt buksene.
Og la oss her legge til en hypotese.
En klinisk psykolog har laget en sannsynlig profil av morderen.
Det de fikk fra meg,
var en grundig psykologisk analyse av morderen, slik jeg så det.
Morderen er under 30 år. Han bor i området.
Han har få venner og har ensomme hobbyer.
Han kan være interessert i kampsport. Han liker pornografi.
Han har ikke en fast kjæreste.
Om han har hatt kjærester tidligere, har de funnet ham seksuelt uerfaren…
Jeg sa at gjerningspersonen sannsynligvis ikke bodde langt unna.
Dette var en person som kjente området.
Han gikk antagelig til fots.
Telefonnummeret dere kan ringe…
Etter Crimewatch
fikk vi mange telefoner.
Når det gjelder Rachel Nickell-drapet,
har vi hittil fått nitti telefoner til studio.
Ti av dem er veldig interessante.
Én mann har gått rett til topps på prioriteringslisten.
Vi fikk telefoner fra to eller flere lokale
som sa at polititegningen
lignet på en mann ved navn Colin Stagg.
Og de antydet at de trodde at han var typen til
å kunne ha begått drapet.
Og han innrømmet å ha vært i parken omtrent da Rachel ble funnet.
Damen som hadde sett en mann gå mot åstedet,
identifiserte senere Stagg i en vitnekonfrontasjon
som den personen.
Politiet sier at mannen ble arrestert midt på dagen i går.
Han er fortsatt i avhør.
Stagg bodde nær Wimbledon Common,
så da han ble pågrepet, ransaket de leiligheten hans.
Det var et merkelig opplegg i den leiligheten.
Da vi kom, var det noe på inngangsdøra.
Det sto: "Kristne, vokt dere."
KRISTNE, VOKT DERE EN HEDNING BOR HER
Og på ett rom var stjernetegnene malt på gulvet,
og det var gotiske bilder overalt.
Det var et merkelig sted.
En av betjentene fant et skap med forskjellig overlevelsesutstyr.
Det var kniver.
Det var også en klubbe med en kule i enden.
Alt tydet på at dette ikke var en vanlig borger,
det var noe merkelig ved ham.
Dessuten stemte han på en prikk med lovbryterprofilen.
Men det var et problem.
Til tross for at han stemte med profilen,
hadde vi ikke nok bevis til å koble ham til drapet.
Han innrømmet at han pleide å sole seg naken i parken,
og han ble siktet for blotting. Men vi måtte løslate ham.
Det var selvfølgelig skuffende, for ikke bare var han en god mistenkt,
men han var den eneste mistenkte i hele etterforskningen.
Så vi måtte finne ut om han var rett mann.
Og uten kriminaltekniske bevis kunne vi ikke vite.
Etter at de lot Colin Stagg gå, sto pressen utenfor døra vår.
Alex var det eneste vitnet til drapet på moren,
og den som hadde gjort det, var fortsatt på frifot.
Så han var i fare.
Jeg forsto at han ikke var trygg her. Vi måtte reise vekk.
Vi stolte ikke på noen.
Så vi tok alle forholdsregler for ikke å bli fulgt, ikke bli sporet…
…og dro inn i mørket.
Vi dro til kysten
for å skape så stor avstand som mulig mellom oss og en morder på frifot
og en presse som gjorde alt for et skup.
Så vi forlot venner og familie og alle eiendelene våre.
Vi forlot hjemmet vårt.
Vi tok bare med oss det vi kunne bære.
Vi krysset grensen og reiste inn i en ny verden.
SEKS MÅNEDER SENERE
Rachel og jeg hadde snakket om å flytte til Frankrike.
Jeg var mye i Frankrike som tenåring.
Spilte mye tennis og haiket rundt, så jeg kjente landet ganske godt.
Vi slo oss ned i en liten landsby bare kilometer fra kysten.
Da vi stanset bilen foran huset og åpnet døra for første gang,
var det en fantastisk følelse av å starte på nytt.
Jeg har bare to. Du har sikkert 50 der borte. Se under…
Det var ren idyll.
Et nydelig lite hus.
Utsikt fra gårdsplassen.
Vi hadde en hønsegård og valper som løp rundt.
Og endelig kunne vi stanse opp og puste ut
og kjenne litt fred og ro rundt oss.
Alex, ta det med ro.
Du får vondt i magen hvis du spiser sånn.
Det føltes som om vi hadde lagt mye av ondskapen bak oss.
Det føltes som om vi hadde funnet fred.
Endelig virket det som om ting gikk i vår retning.
Det var helt vidunderlig.
Bare det å kunne være anonyme igjen.
God kveld. Lederen for jakten på drapsmannen til Rachel Nickell,
drept på Wimbledon Common for et år siden,
sier at de vil måtte trappe ned etterforskningen om ingenting skjer.
Om det ikke dukker opp noe nytt i løpet av de neste to månedene,
så vil etterforskningen bli avsluttet.
John Bassett gikk ut og sa at vi ikke hadde nye spor.
At etterforskningen stanset opp,
at det gikk nedover.
Men sannheten var at det skjedde ting.
Det sto: "Jeg har lagt ved et brev, men du trenger ikke å lese det."
Men nysgjerrigheten tok overhånd, og jeg leste brevet.
Vi fikk en telefon fra en kvinne som hadde sett Colin Stagg på TV,
og hun sa: "Jeg har skrevet brev med den mannen via en kontaktannonse.
Veldig merkelige brev."
Han bruker de styggeste, mest vulgære ordene du kan tenke deg.
Han spurte om jeg likte brevet hans. Jeg svarte at jeg ikke var imponert.
Han sa at han hadde skrevet et til, om jeg ville lese det, og jeg sa nei.
At om jeg fikk flere brev, ville jeg gå til politiet.
Hun sendte brevene til oss.
De ga oss litt innsikt i hvordan Colin Stagg tenkte.
John Bassett ba meg komme til kontoret hans,
og det var en kvinnelig politibetjent der.
Bassett sa: "Dette er kriminalbetjenten. Informer ham om hva som skjer."
Og så forklarte de meg at de skulle gjøre en dekkoperasjon
for å avsløre Colin Staggs seksuelle fantasier,
som igjen skulle avsløre detaljer om drapet
som bare morderen kunne vite.
Politiet spurte om jeg kunne hjelpe dem med en dekkoperasjon.
Planen var
at en undercover politibetjent skulle skrive et brev til Colin Stagg
under det falske navnet Lizzie James.
Hun prøvde å få ham til å skrive til henne om sine seksuelle fantasier,
slik at hvis han skrev tilbake
på en måte som lignet
måten morderen av Rachel Nickell kunne tenkes å skrive tilbake,
så ga det grunnlag for videre etterforskning.
Og Colin Stagg skrev tilbake.
Kjære Lizzie. Jeg er glad du liker brevene mine,
og at du er like åpensinnet og hemningsløs som meg.
Jeg vil dominere deg.
Tingene jeg vil gjøre mot deg, vil gi deg tårer i øynene.
Du vil bli ydmyket og skitten.
Politiet ble håpefulle
da de første seksuelle elementene kom tilbake fra Colin Stagg.
De følte seg berettiget i operasjonen,
at den ga resultater, og at de ikke hadde kastet bort tiden.
Én dag, etter at vi hadde vært der i kanskje et år,
lekte Alex og jeg sverdkamp.
Plutselig sa han: "Dette er som da den slemme mannen kom."
Og jeg prøvde…
Jeg hentet meg inn og prøvde å oppføre meg naturlig.
Så en morgen satte jeg meg ved det røde bordet,
satte opp et kamera og…
…og prøvde å snakke om det som hadde skjedd.
Alex ville tegne,
og han ba meg hjelpe ham med tegningen.
Kan du hjelpe meg å tegne mamma på dette arket?
Etter som vi tegnet, fortalte Alex meg ting
som gjorde det helt klart hva han hadde sett.
Så mamma ham?
-Jeg tror ikke det. -Så du ham først?
Ja, jeg så ham først.
-Hadde han en veske? -Ja.
-Åpnet han den, eller var den åpen? -Han åpnet den.
-Hva tok han opp? -En kniv.
-Der er mamma. Der er den slemme mannen. -Og hvor er kniven?
-Hva gjorde han med deg? -Dyttet meg!
-Dyttet deg over ende? -Ja.
Den slemme mannen stakk tingene sine i henne.
-Hva stakk han i henne? -En kniv. Der er kniven hans.
Så du det?
-Ja, jeg så kniven. -Så du alle gangene?
Jeg så… Ja, jeg så alt. Alt sammen.
Han hadde sett alt sammen.
Og han hadde fordøyd alt dette,
overlevde i nesten et år, med alt dette i hodet, alene.
-Så du så alt sammen? -Ja, jeg så alt.
Kikket du bort?
Ja, jeg så den veien.
Jeg så den veien for å se om noe annet skjedde.
-Gjorde du? -Ja.
-Var det forferdelig? -Ja, det var forferdelig.
Det var veldig tøft å høre. Dette er jo barnet ditt. Ungen din.
Han var der. Jeg var ikke der.
Jeg prøvde å forestille meg det,
igjen og igjen. Jeg ville vite hva de hadde opplevd,
for jeg ville gjøre noe, eller på en eller annen måte ta del i det.
Og nå fikk jeg bekreftet
akkurat hva som skjedde, hva Alex hadde sett,
og det sendte meg tilbake til alle tankene
om hvordan det må ha vært for dem.
Og et par uker senere
kom nyheten ut om
at de skulle sikte Colin Stagg for drapet på Rachel.
Scotland Yard sier at Colin Francis Stagg ble arrestert kl. 05.30 i morges
i hjemmet sitt i Roehampton i London.
Adressen der han ble pågrepet,
er innen en kilometer fra stedet der Rachel ble drept for et år siden.
Politiet har gravd opp hagen hans og søkt med metalldetektorer.
Colin Stagg ble arrestert og kjørt til Wimbledon politistasjon
mistenkt for drap.
Pågripelsen følger en dekkoperasjon der en kvinnelig politibetjent
klarte å etablere et nært forhold til Stagg.
Vil du presentere deg formelt?
Ja, jeg er politibetjent i tjeneste.
Under dette avhøret kan jeg bli kalt Lizzie James.
Om jeg viser deg de 30 eller 40 brevene
du har utvekslet med Lizzie James,
har du noe å si angående ditt ønske om å ha samleie
og utføre seksuelle handlinger på Wimbledon Common
og i åpen skog, som involverer bruk av kniver…
Ingen kommentar.
…og å få blod til å flyte?
Ingen kommentar.
Under dekkoperasjonen traff Colin Stagg politikvinnen som var undercover,
og han ga henne et brev
som introduserte begrepet kniver og mange andre ting
som også fantes i morderens fantasier.
-Husker du dette brevet, Colin? -Ingen kommentar.
"Mannen går bort til kleshaugen og finner fram litt hyssing og en kniv."
Det Rachel Nickells morder hadde,
var en rekke veldig spesifikke elementer i fantasien sin
som ikke er så vanlige.
Og Colin Stagg så ut til å ha akkurat de samme fantasiene.
Vi må se på fantasiene du har beskrevet i brevene til Lizzie James.
Det økende avviket, den økende dominansen, den økende volden.
Behovet for å ydmyke og dominere.
Det var mye som pekte mot at han var morderen.
Jeg tror du gikk ned stien ved vindmøllen
og satte deg i gresset.
Jeg tror du beskrev det i et av brevene til Lizzie James.
Du ser en vakker, blond kvinne som kommer nærmere.
Var det det som skjedde med Rachel? Du spionerte på henne der oppe fra.
Og du stormet ned og overfalt henne.
Du dyttet den lille gutten med ansiktet ned.
Dyttet den lille gutten ned i gjørma.
-Ingen kommentar. -Så knivstakk du Rachel 49 ganger.
Ingen kommentar.
Den 15. juli 1992, på Wimbledon Common,
drepte du Rachel Nickell med en rekke stikksår.
Ingen kommentar.
Etter å ha sittet i varetekt over natten
ble Colin Stagg kjørt til Wimbledon forhørsrett
siktet for drapet på Rachel Nickell.
Dommerne satte ham i varetekt fram til neste uke.
Påtalemyndighetene ble konsultert
med alle bevisene knyttet til brevene og avhøret,
og de avgjorde at det var nok bevis til å sikte ham for drapet.
Med Colin Stagg i varetekt
var min oppgave ferdig, slik jeg så det.
Jeg bestemte meg for at det passet bra å gjøre noe annet.
Så jeg forlot etterforskningen.
Det faktum at Colin Stagg var i varetekt,
ga oss en viss lettelse.
Men vi hadde lært…
Jeg visste… Når du har vært gjennom en slik situasjon som vi hadde,
så du beskytter deg selv konstant, og du tenker alltid: "Vi får se."
TRE MÅNEDER SENERE
Politiet i London jakter på morderen av en fire år gammel jente og hennes mor
i det de sier er en av de mest sjokkerende sakene de har sett.
Jeg er mamma.
Venner av Samantha og Jazmine Bisset prøver ennå å fordøye sjokket.
Brutaliteten i drapene har sjokkert politiet.
En stasjonssjef sa at Sam Bissets skader var grufulle.
Jeg anser meg selv som ganske hardhudet,
blir ikke lett påvirket,
men selv nå får det meg til å tenke…
AVDELINGSSJEF
"Hva i all verden skjedde der?" Det var helt grusomt.
Micky Banks var avdelingssjefen min. Han var etterforsker, og…
KRIMINALBETJENT
Jeg husker at han la armen rundt meg og sa: "Stålsett deg, gutt.
Dette er det verste jeg har sett." Jeg husker det ennå.
Så gikk vi inn med kriminalteknikerne og gikk gjennom leiligheten.
Det var en liten leilighet. Ett soverom, og vi forsto at Samantha Bisset bodde der
med sin fire år gamle datter. De delte soverom.
Hun var alenemor, hadde nok ikke så god råd.
Det var mange leker på soverommet, mange tegninger av Jazmine på veggene.
Det så ut som de hadde et godt forhold.
Og da vi kom inn,
forsto vi at Samantha antagelig hadde blitt knivstukket til døde i gangen,
slept inn i stua
og plassert på en stor pute i stjerneformasjon.
Og hun hadde blitt lemlestet.
De hadde forsøkt å kutte av beina,
og liket var blitt åpnet.
Da vi gikk ned gangen,
var soverommet på høyre side ved inngangsdøren.
Vi gikk inn på soverommet,
og der så vi et lite pikehode stikke fram fra under en dyne.
Man så bare tuster av hår,
og det viste seg at hun hadde blitt kvalt og voldtatt.
Så hun var død, men så ut som om hun sov.
Min første tanke var: "Vi må finne galningen som gjorde dette"
Alle ville ta jævelen som hadde begått denne forbrytelsen.
Det var vi helt enige om,
ellers ville det skje igjen.
For når slike folk setter i gang, er det åpenbart at de vil drepe flere.
Det var hundrevis av fingeravtrykk,
og de måtte selvsagt gjennom fingeravtrykkavdelingen,
hvert enkelt måtte granskes.
Fingeravtrykk-eksperter brukte forstørrelsesglass
for å identifisere dem gjennom virvlene og merkene.
Det er virkelig en kunst.
Men innen to måneder hadde vi klart å utelukke alle fingeravtrykkene,
noe som i seg selv er ganske uvanlig,
for det er vanligvis ett eller to avtrykk som forblir uidentifisert,
og de tilhører ofte mistenkte.
Det var ikke noe DNA. Ingen spor.
Ingenting som kunne bidra i etterforskningen.
Vi fant ingenting, noe som er høyst uvanlig.
Det var ingen tegn til innbrudd,
og politiet innrømmer at de har få spor i saken.
Når det gjelder motivet for drapet på moren og datteren,
er det noe bare morderen vet.
Jeg ble kontaktet av min daværende avdelingssjef,
som ba meg kontakte Paul Britton
fordi han var ekspert på emnet. Han hadde jobbet med Rachel Nickell-saken.
Jeg ble tatt med til åstedet for drapene.
Leiligheten som Samantha og Jazmine Bisset bodde i,
er veldig viktig med tanke på beliggenheten.
Rett bak leiligheten er det et grøntområde.
Og bortenfor det
er det et lite skogholt
hvor han sitter og ser, han oppfyller fantasiene sine,
og han får slike tanker:
"Du får ikke tirre meg. Du får ikke ydmyke meg.
Bare vent til jeg er ferdig med deg."
Paul Britton, hvor godt tror du at du kjenner ham?
Jeg tror vi vet hva han tenkte på da han begikk forbrytelsen,
men jeg vil at han skal fortelle meg hva som startet det,
og hvordan han endte med å drepe Samantha.
At han skal fortelle deg det? Han ringer nok ikke og sier:
"Kan jeg få snakke med Paul Britton?"
Jeg tror det er en mulighet for at han vil gjøre det.
Det er ekstremt sjeldent at noen angriper fremmede på den måten.
Enda sjeldnere at barn er involvert.
Han har mest sannsynlig gjort noe lignende før.
Han har bare ikke gått så langt. Man jobber seg opp til det nivået av vold.
Og vi kunne ikke begripe,
med bare 16 måneder
mellom Wimbledon Common-drapet og Plumstead-drapet,
at to ulike personer kunne begå så grusomme, dristige forbrytelser.
Var det mulig at samme person sto bak begge?
Ofrene var veldig like i alder og utseende.
Begge hadde et barn til stede under overfallene.
Og antall stikksår på både Rachel Nickell og Samantha Bisset var rundt 50.
Så på vår anmodning
kom senioretterforskerne på Nickell-etterforskningen
til møterommet vårt
for å diskutere likhetene mellom åstedene.
Og de avviste teorien vår om
at de to drapene kunne ha blitt begått av samme person.
For Colin Stagg var i varetekt da Bissetene ble drept.
Men vi introduserte tanken om at de kunne ha tatt feil person.
Hvordan ble det møtt?
Med fiendtlighet og fullstendig…
"Det er umulig at det ikke er ham."
De hadde sin mistenkte, og de var ikke åpne for å diskutere det.
De var sikre på at de hadde rett fyr.
Åpner gavene!
Det hadde gått halvannet år, og Alex hadde det bra.
Det er ikke mange gaver igjen under treet nå.
Det er mange gaver under treet.
Han trivdes på skolen, hadde fått seg venner.
Så han stortrivdes.
Det er en stor kran.
På den tiden
fikk jeg høre at…
…at politiet trengte Alex som vitne i rettssaken mot Colin Stagg.
De håpet han kunne gi fysiske beskrivelser av angriperen
og si noe om bevegelsene hans før og etter angrepet.
Det var en tøff avgjørelse.
Hva skulle vi gjøre? Om det var ham, og vi ikke stiller opp, går han fri.
Men hvilken pris vil Alex betale
for å stå ansikt til ansikt med personen som gjorde det?
PLUMSTEAD POLITISTASJON
Jeg tror det bare var en følelse.
En følelse av at noe ikke stemte.
For det var en av mine første etterforskninger
der alle fingeravtrykk ble utelukket.
Micky Banks kontaktet meg.
Han ville at fingeravtrykkene skulle undersøkes igjen,
særlig Samantha Bisset sine.
Micky insisterte på å få det gjort,
og fingeravtrykkavdelingen ga etter
og gikk med på å undersøke på nytt noen av de mer mistenkelige avtrykkene
som ble funnet i Bisset-leiligheten.
En stund senere ringte han meg og sa: "Vi har fått et resultat."
Noen av fingeravtrykkene man først trodde tilhørte Samantha Bisset…
…tilhørte faktisk
en mann ved navn
Robert Napper.
Og det var et eureka-øyeblikk.
Jeg vil aldri glemme det. Jeg var overlykkelig.
De fant tre eller fire fingeravtrykk av Napper i leiligheten.
Ett på kanten utenfor terrassedøren, de fant også noe på innsiden,
hvor han åpenbart hadde tatt seg inn gjennom vinduene.
Han bodde i nærheten og hadde en kort kriminell bakgrunn
og hadde faktisk sittet to måneder i varetekt.
Napper ble arrestert i hjemmet sitt på fredag.
Han bodde i Plumstead High Street, 800 meter unna drapsstedet.
Han ble arrestert og vurdert, og det var tydelig
at han hadde en mental lidelse.
Og under avhøret
ga han veldig merkelige svar i tredjeperson,
som om han snakket om en annen.
Han var av typen som trodde han var annerledes enn oss andre.
Han var reservert. Merkelig fyr.
Alle som traff ham, sa det samme. Merkelig.
Vi dro til leiligheten hans i Plumstead High Street,
en liten hybelleilighet.
Han hadde verken seng eller madrass, noe som var rart. Han sov på gulvet.
Og så begynte vi å ransake boligen.
Og vi fant veldig raskt den røde verktøykassen
som lå på gulvet.
Den var låst, og vi var desperate etter å finne ut hva som var inni.
Da vi åpnet den,
fant vi kniver.
Det var en bok.
Og i boka var det metoder for kvelning,
og sårbare punkter på kroppen
som ble brukt til å angripe folk og enten lamme eller drepe dem.
Det var en kartbok.
Og i kartboken var det mange ulike skriblerier.
Den gangen forsto vi dem ikke.
Men vi skjønte at den kom til å bli viktig
i den mulige identifiseringen av åstedene for hans andre forbrytelser.
Og på en av tegningene
var det noen trinn
som så ut til å kunne være Heathfield Terrace.
Og blant skribleriene sto det "potensielt område".
Han hadde identifisert det som et mulig mål.
En 28 år gammel mann er siktet for drapene på alenemor Samantha Bisset
og hennes fire år gamle datter.
Robert Napper nektet for drapene, men innrømmet uaktsomt drap.
Samanthas morder ventes å bli dømt senere i dag.
Det virkelig triste med denne saken er at Samantha var enebarn,
og moren hennes, Margaret,
kom seg aldri igjen etter tapet av datteren og barnebarnet.
Det er ille nok å miste datteren din, men barnebarnet ditt også?
Hele familien er utslettet.
Det er en tragedie. Forferdelig.
Og for å gjøre det enda verre
døde moren hennes dagen før Napper skulle møte i retten.
Så det er bare en veldig trist sak.
En stund senere
gransket vi kartene igjen.
Selv om de fleste oppmerkingene var i Sørøst-London…
…var det ett spesielt merke langt unna Plumstead,
i Richmond Park, sørvest i London.
Det heter Isabella Plantation,
som var et åpent parkområde veldig nær Wimbledon Common,
åstedet for Rachel Nickell-drapet.
TO ÅR SIDEN DRAPET PÅ RACHEL
Mr. Stagg ble først avhørt i september.
Han skal møte i retten for drapet på Rachel Nickell i dag.
Før rettssaken sa de til meg at de ikke trengte Alex,
han trengte ikke å vitne.
En del av meg var takknemlig for at han slapp.
Men jeg var også bekymret for at vi ikke gjorde alt vi kunne.
Og noen dager senere kom den sjokkerende nyheten.
En venn ringte for å høre om jeg fulgte med på nyhetene.
"Hvilke nyheter?" sa jeg. Han sa: "Har du ikke hørt det?
Saken ble avvist."
Mannen som er anklaget for drapet på Rachel Nickell for to år siden,
ble i dag løslatt allerede før rettssaken var i gang.
Det var et sjokk.
En Old Bailey-dommer gikk hardt ut mot politiets metoder etter å ha avvist saken
mot mannen anklaget for å ha drept Rachel Nickell.
Colin Stagg gikk fri etter over et år i varetekt,
etter å ha blitt lokket i en felle i en politioperasjon
som ble sterkt kritisert av dommeren og derfor erklært ugyldig.
Jeg var sint, for den som hadde avgjort at bevisene var gode nok
og ville tåle presset, hadde åpenbart gjort en stor feil.
Og jeg var sint fordi dommeren som avviste saken,
dømte for ekstremt, for det fantes sterke indisiebeviser.
Det var nok en følelse av at om det skulle tas en avgjørelse på
om Colin Stagg hadde begått et drap, så burde avgjørelsen tas av en jury.
Men vi kom aldri så langt.
William Clegg QC, forsvarer, hevdet at politikvinnen hadde løyet
og lokket ham med tilbud om sex og forhold.
Dommer Ognall sa
at politiets oppførsel ikke bare var overivrig,
men et åpenbart forsøk på å lokke mistenkte
ved hjelp av villedende oppførsel av nedrigste sort.
Vi mislyktes. Og det er ikke noen god følelse.
"Livet mitt har blitt ødelagt av halvferdige psykologiske teorier
og de bisarre seksuelle forespørslene til en undercover politibetjent."
Dommeren så at de ikke har bevis mot meg, verken rettsmedisinske eller tilståelser."
På spørsmål om Stagg ville få en unnskyldning fra politiet,
sa Sir Paul Condon at politiet allerede har beklaget til de nødvendige.
Jeg ber ikke om unnskyldning
for politiets etterforskning i denne saken.
Jeg støtter handlingene til mine underordnede
og tar fullt ansvar for politiets arbeid i denne saken.
Det føltes som å være tilbake til dag én,
med morderen på frifot og ingen beskyttelse.
Og det som virkelig understreket det, var at Paul Condon gikk ut og sa
at de ikke lette etter noen andre.
For øyeblikket er det ingen ny informasjon,
ingen nye spor vi kan følge.
De mente at Colin Stagg slapp unna med drap og nå var på frifot.
Jeg følte at jeg ikke kunne stole på noen lenger.
Og vi lurte alltid på om vi ble behandlet annerledes
fordi jeg var en ung farget mann.
Du mister all tro på systemet.
Så om vi skulle få en avslutning,
måtte vi finne den selv,
for vi kunne ikke regne med at noen utenfra ville hjelpe oss.
I mange år var det ingen fremgang.
Ingenting hadde endret seg, vi visste ikke noe mer.
Fra dag én var det oss tre.
Jeg og faren min, og hunden vår, Molly. Det var familien vår.
Faren min visste at jeg forsto hva som hadde skjedd.
At moren min elsket meg, og at hun ikke ønsket å forlate meg.
Så vi snakket ikke om moren min.
Vi snakket ikke om fortiden.
Men jeg følte likevel på et sinne for det som hadde skjedd,
og samme hva jeg gjorde, så klarte jeg ikke å forhindre det.
Jeg tror at når du er vitne til en slik grad av ondskap
som et lite barn,
så vil illusjonen du har av at foreldrene dine,
uansett hvor god jobb de gjør,
kan beskytte deg mot alt vondt, den illusjonen kollapser.
Alex var en veldig søt liten gutt.
Det var en glede i ham.
Men i tenårene kom sinnet,
og det sinnet ble rettet direkte mot meg.
Jeg var veldig sint for mange av tingene vi hadde opplevd.
Psykologøktene som pågikk uker og måneder.
Det verste for meg var å måtte gå tilbake til den dagen igjen og igjen
og bli fortalt hva jeg burde føle.
Og det bar jeg nok med meg videre.
Han havnet i trøbbel med politiet.
Bare småting, men politiet var på døra et par ganger.
Jeg tror ikke jeg hadde samme respekt,
samme tillit til faren min som jeg en gang hadde.
Det grunnleggende poenget var at han var familiens beskytter som far
og dessverre hadde latt dette skje med oss.
Så da jeg var tenåring, hadde vi mange konflikter.
Jeg kjente på stor skyldfølelse for ikke å ha beskyttet familien min.
Og du føler deg dum. Du føler deg som en idiot,
for vi blir bedt om å overlate sikkerheten vår til andre instanser.
En gang i tiden, i Det ville vesten, tok du loven i egne hender,
og du beskyttet dine kjære med det som enn krevdes.
Og det slo meg den gangen.
Jeg gjorde ikke det. Og jeg skulle ønske jeg hadde.
For hver uke som går, for hver måned som går,
for hvert år som går,
så forsoner du deg på en måte med at dette kanskje aldri blir løst.
TI ÅR SENERE
SKJØNNHETEN DREPT AV UDYRET
I 2002 ble Rachel Nickell-saken omgjort til en kald sak.
Politiet spurte om jeg og teamet mitt ville se på den.
Jeg visste at det hadde vært et veldig voldelig overfall.
RETTSMEDISINER
Jeg var også klar over at Colin Stagg hadde blitt anklaget
og siden frikjent.
Men jeg tror politiet fortsatt så på ham som en mistenkt.
Så de ville ha et par nye øyne til å se på saken,
se på alt bevismaterialet de hadde samlet den gangen,
og se om det var noe der
som muligens kunne brukes for å identifisere Rachels angriper.
Og det fantes noen teipavtrykk
tatt fra Rachels kropp,
særlig de intime delene av kroppen hennes.
Vi la merke til at det den gangen ikke var funnet noe DNA på disse teipbitene.
Så vi forsto umiddelbart at noe var galt,
for det burde ha vært store mengder av Rachels eget DNA på teipen.
Det som antagelig har skjedd, er at hvis du har for mye DNA i en prøve,
så blir prøven overmettet, og du ser ingenting.
Så noe av det første vi gjorde, var å gjenta prøven,
men på en litt annen måte.
Og som forventet fant vi mye av Rachels DNA.
Men vi fant også et ørlite spor av mannlig DNA.
Da vi fant dette hintet av mannlig DNA,
visste vi ikke om vi ville kunne bearbeide det nok
til å få nok informasjon ut av det
til å identifisere en person.
Så vi utviklet en helt ny teknikk, en sensitiv teknikk,
som innebar å ta en liten mengde med DNA fra en prøve
og så multiplisere DNA-et,
vi kaller det amplifisering.
Slik får du flere ganger den opprinnelige mengden,
slik at du har nok til å analysere.
Det tok rundt to år
å utvikle denne teknikken til et punkt der vi kunne bruke den.
Før vi kjørte DNA-profilen vi hadde gjennom databasen,
sjekket vi den mot Colin Stagg, og den matchet ikke ham.
Så vi kjørte den gjennom den nasjonale DNA-databasen.
Og da vi gjorde det, fikk vi en match.
Telefonen ringte en dag,
ut av det blå, og det var politiet. De hadde nyheter.
Og nyheten var at de hadde en positiv identifikasjon.
Og de sa at personen som hadde blitt identifisert, var et helt nytt navn.
DNA-databasen ga et treff…
MATCH FUNNET
…på en viss Robert Napper.
Og så fant vi ut at Napper var på Broadmoor
fordi han også hadde drept en mor og hennes unge datter.
Det hadde vært en annen hele tiden.
Og da innså vi
at vårt verste mareritt hadde blitt til virkelighet,
noen andre hadde blitt drept av samme mann under samme omstendigheter.
Enda en familie ødelagt.
Så om jeg ikke visste hvor heldig jeg hadde vært for at Alex overlevde,
da vi hørte om Samantha og Jazmine…
Jeg takker Gud hver dag.
For det er bare ved Guds nåde at vi har overlevd sammen,
og det er bare ved Guds nåde at han overlevde fysisk.
Jeg så fotball på TV en kveld.
Det banket på døra,
og jeg ble litt irritert, for jeg gikk glipp av kampen.
Det sto to journalister der, og de sa:
"Visste du at politiet har arrestert en annen mann i Nickell-saken?
De har DNA-bevis som beviser at det var ham."
Jeg sa: "Kan dere komme tilbake om en time? Jeg ser på kampen."
"Ikke noe problem", sa de og gikk.
Jeg var møkka lei hele greia. Det pågikk i omtrent 15 år.
Colin Stagg hadde politibeskyttelse i dag,
da Rachel Nickell-saken fortsatte å hjemsøke ham.
Fra dagen jeg ble arrestert, var det artikler i avisene
som vekket folks avsky mot meg.
Folk ropte ting som "skyldig", "heng ham" og sånne ting.
Mr. Stagg unngikk medienes oppmerksomhet selv etter løslatelsen.
Slutt!
De fikk folk til å tenke:
"Vi vet at det var ham, men han slapp unna pga. en teknisk feil."
Så jeg måtte leve med det.
Mange mente han var skyldig,
men ingen hørte bevisene verken for ham eller mot ham.
Så han var i et slags limbo i alle disse årene.
Nå, 15 år senere, er en annen mann siktet, nemlig 41 år gamle Robert Napper.
Den forrige siktede, Colin Stagg, ble frikjent
fordi en politikvinne hadde lokket ham.
Jeg hadde aldri hatt en ordentlig kjæreste før jeg fylte 29.
Så da jeg fikk et brev fra Lizzie James,
følte jeg meg veldig lykkelig for at en kvinne viste interesse for meg.
Det er ingen tvil om at han er helt uskyldig i den saken.
ASSISTERENDE POLITISJEF
Og i dag ber jeg om unnskyldning
for feilene som ble gjort tidlig på 1990-tallet.
Jeg hadde dårlig selvtillit allerede før dette begynte.
Dette slo meg enda mer tilbake, enda dypere ned.
Det gjorde meg paranoid.
Om jeg tilfeldigvis så i retning av en kvinne som krysset veien,
tenkte jeg umiddelbart: "Nei, se bort."
For noen kunne se meg og tenke: "Han forfølger den kvinnen."
Men jeg tenkte: "Dette er livet ditt nå.
Du må bare gå videre og ikke stole på noen."
TO DAGER FØR RETTSSAKEN MOT NAPPER
Før rettssaken sa en av hovedetterforskerne:
"La oss møtes når du lander."
Han sa det var noe jeg burde vite før jeg kom til rettssalen.
Vi møttes på Hendon politistasjon om kvelden.
Han viste meg inn på et bakrom.
Det var bare oss to der, og han skjøv en mappe bort til meg.
KONFIDENSIELT
Det jeg leste i dokumentene, var det fullstendige
kaoset av feil hele etterforskningen hadde vært.
VOLDTEKSTFORSØK
FOTAVTRYKK
Det var fæl lesning.
Det sendte meg tilbake til den første dagen.
Da de ringte og fortalte at Rachel hadde blitt tatt fra oss,
og marerittet Alex hadde vært gjennom.
Vi prøvde å forstå det, uke etter uke, måned etter måned, år etter år.
Og så bare eksploderte alt.
For her sto det at alt kunne vært forhindret.
Sommeren 1989,
tre år før drapet på Rachel Nickell og drapene på Samantha og Jazmine,
begynte en serievoldtektsmann å overfalle kvinner,
noen med barn til stede,
på Green Chain Walk-turveien
som går gjennom skog og åpent turområde i Sørøst-London,
og som heller ikke er langt unna åstedet for Bisset-drapene.
DNA hadde identifisert en av de mistenkte for voldtektene.
To personer som hadde sett plakaten, kontaktet politiet og sa:
"Den polititegningen ligner veldig på Robert Napper."
To av etterforskerne på Green Chain Walk-voldtektene
dro hjem til ham.
Han kom ut. De snakket med ham.
Han ble fortalt at han hadde blitt identifisert som en mulig mistenkt.
De ba ham dra og avgi en frivillig blodprøve,
noe han sa ja til.
Men han dukket aldri opp hos politiet, så de dro hjem til ham på nytt.
Da hadde han flyttet ut.
Han var borte.
Deretter,
fordi han var høyere enn beskrivelsene gitt av voldtektsofrene,
avgjorde etterforskeren og hans stedfortreder
å utelukke ham som mistenkt fra den etterforskningen.
Så det ble ikke gjort noe mer.
Og det begriper jeg ennå ikke.
Hadde Napper kommet til politistasjonen slik han lovte, og avgitt blodprøve,
ville han blitt arrestert for Green Chain Walk-voldtektene.
Det skjedde ikke, noe som fikk katastrofale konsekvenser.
Men det var noe i mappen som var enda verre å se.
TIDSLINJE
I september eller oktober 1989 og flere år før Rachel ble drept…
VOLDTEKT AV KVINNE
…fortalte Robert Nappers mor til politiet
at han hadde tilstått voldtekt av en kvinne på Plumstead Common.
Men politiet fulgte det ikke opp.
Det var et veiskille.
Hvis politiet hadde fulgt opp da Nappers mor ringte,
og tatt en blodprøve av ham,
kunne det ha forhindret alle angrepene som fulgte.
Angrepet som Alex var vitne til, kunne vært forhindret. Og Rachels død.
Samantha og Jazmines død kunne vært forhindret.
Om de hadde gjort jobben sin, kunne de ha tatt ham.
I dag ser vi en av de store uløste drapssakene endelig bli løst.
Rachel Nickells drapsmann ble funnet skyldig
for drapet på Wimbledon Common for 16 år siden.
Robert Napper ble kjørt fra cellen til Court 1 her på Old Bailey,
og der, blek og skallet, foran Rachel Nickells foreldre,
tilsto han endelig drapet på datteren deres.
André, jeg er på din…
Dagens tilståelse avslutter
en av de verste sakene i Scotland Yards historie.
De vedgår at de kunne ha tatt Napper tidligere og hindret drapene.
Hadde politiet gjort ting rett,
kunne Rachel Nickell og Samantha og Jazmine Bisset vært i live.
Mer kunne og burde ha blitt gjort.
Hadde vi gjort mer, kunne vi ha forhindret dette
og andre alvorlige angrep fra Napper.
Som barn blir vi fortalt eventyr.
Vi blir advart mot å gå alene inn i skogen.
Mørket, monstrene, farene.
Men det er ikke bare eventyr. Det finnes ekte ondskap i verden.
Jeg ble tvunget til å akseptere det.
Det som plaget meg mest, var "hvorfor?".
Raseriet mot Gud for…
At slike ting kan skje med gode mennesker uten noen som helst forklaring.
Men jeg hadde én jobb,
og det var for å hjelpe Rachels sønn gjennom dette på best mulig måte.
Når to mennesker går gjennom noe så vanskelig sammen,
så enten knekker det dem og ødelegger forholdet,
eller så styrker det forholdet deres.
Vi ble tvunget til å håndtere det alene, og det tror jeg faktisk var en god ting.
Og det fikk oss til slutt til å innse
at du ikke har noe annet valg enn å forsone deg med det.
Foreldrene mine trodde på sjelens uendelighet.
At moren min alltid ville være med meg hvor enn jeg dro.
Faren min har ofret alt for meg og for det han trodde på,
uten noen garantier for hvordan det ville ende.
Han var modig nok til å gjøre det han følte var riktig.
For det er jeg ham evig takknemlig.
Tekst: Marie Wisur Lofthus