Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Tată?
Da?
Ești aici?
16 IUNIE 1993
Tati, mă ajuți s-o desenez pe mami pe hârtia asta?
Alex, uită-te la mine!
Când l-ai văzut pe omul rău, era în fața ta?
Sau era pe partea asta? Sau pe asta?
- Era în fața mea. - Era chiar în fața ta?
- Da. - Mami l-a văzut?
Nu cred că l-a văzut.
Nu? Tu l-ai văzut primul?
Da, eu l-am văzut primul.
Avea o geantă?
Da.
Și a deschis-o sau era deja deschisă?
A deschis-o.
Și ce a scos?
Un cuțit.
Ție ce ți-a făcut?
- M-a trântit. - Te-a trântit?
Da.
Omul rău înfigea ceva în ea.
Ce înfigea?
Un cuțit. Uite cuțitul lui!
L-ai văzut?
Da, am văzut cuțitul.
L-ai văzut de multe ori?
L-am văzut… Da, am văzut tot.
Fiul meu a fost martor la uciderea mamei lui.
Dar nimeni nu-și imagina cât avea să dureze găsirea vinovatului.
UCIDEREA LUI RACHEL NICKELL
CU UN AN MAI DEVREME
SUDUL LONDREI
- Ce ai acolo? - Am o cameră.
- De ce? - Ca să te filmez.
Ne îmbrățișăm?
Nu-ți place asta, nu-i așa, Alex?
Rachel și Alex erau o echipă.
El era centrul universului ei.
Nu o tenta viața plină de strălucire.
Îi plăceau lucrurile simple ale vieții.
Se bucura de compania celor dragi.
Era genul care reușea să se bucure de cele mai simple lucruri.
Abia aștept!
S-a culcat.
Mângâi-o pe Molly! Întinde-te lângă ea și mângâi-o!
Pe atunci, munceam ca mesager cinci zile pe săptămână
și călătoream prin toată țara.
Coborâsem și mă pregăteam să plec cu motocicleta.
Deși ne luaserăm la revedere deja, au apărut amândoi.
Au coborât pe scări și mi-au făcut cu mâna.
Așa mi-i amintesc, împreună, râzând.
Stând pe trepte, ținându-se de mână.
Alex era complet relaxat, iar Rachel arăta minunat.
15 IULIE 1992
Obișnuiau să se plimbe în parcul Wimbledon.
Era cunoscut drept un loc sigur.
Alex și câinele aveau nevoie de mișcare.
Altfel, aveau prea multă energie.
În ziua aceea, eram în Londra și fusesem trimis la periferie.
N-aveam telefoane mobile,
așa că sunam acasă de câteva ori pe zi ca să mă asigur că totul era bine.
Spre prânz, m-am oprit,
am găsit un telefon funcțional
și am sunat acasă.
Mi-a răspuns un bărbat.
Și mi-a înghețat sângele în vene.
Am știut imediat că ceva nu era în regulă.
Mi-a spus: „Sunt polițist.”
L-am întrebat unde e Rachel. Mi-a spus: „A avut loc un accident.”
„E moartă?” Mi-a zis: „Nu-ți pot spune.” I-am zis: „Tocmai ai făcut-o.”
L-am întrebat: „Unde e Alex?”
„Alex e în siguranță. E la spital.”
„Rămâi pe loc! Îți trimitem o mașină de poliție.”
Cum am închis telefonul, am căzut și m-a luat plânsul.
André, ai intrat în cadru.
Pune pauză!
Hei! Nu știu…
Nu știu ce spui.
Ne place asta.
- Vă place? - Da.
Tot ce credeam că era real se năruise.
Eram aproape să-mi pierd mințile.
În data de 15 iulie 1992,
am fost informat c-a fost găsit un cadavru de o persoană care-și plimba câinele.
Gestionarea situațiilor de genul ăsta în mod profesionist face parte din meserie
și e nevoie să privești totul cu detașare.
Am mers prin iarbă,
am luat-o la dreapta și am intrat într-o mică poiană.
A fost o crimă oribilă.
Părea un atac frenetic.
Victima fusese atacată, târâtă
și înjunghiată de 49 de ori în zona gâtului și a pieptului.
Am găsit-o cu mâinile la nivelul feței, de parcă încerca să se protejeze.
A fost monstruos.
Polițiștii mi-au spus că Rachel fusese atacată din spate,
că fusese înjunghiată de mai multe ori și că fusese violată.
Iar că Alex fusese găsit agățat de corpul ei
și că fuseseră nevoiți să-l ia cu forța ca să-i acorde îngrijiri.
Alex a fost dus la un spital.
Când am ajuns acolo,
mi-au cerut să vorbesc cu un psiholog înainte să intru la Alex.
Psihologul mi-a spus că cei mici sunt puternici.
Că pot depăși situații groaznice.
Mi-a zis că trebuie să știe că e definitiv și că mama lui nu se mai întoarce.
O asistentă îl ținea în brațe pe Alex și părea incredibil de abătut.
Avea tăieturi sub ochi și vânătăi în obraji.
Avea o privire foarte serioasă,
de parcă era un bătrân în corpul unui copil.
L-am luat în brațe și i-am repetat ce-mi spusese psihologul.
Că avusese loc un accident, că mama murise și că nu se mai întorcea.
El se tot holba și nu întreba nimic.
Dar era clar că îmi spunea: „Știu deja.
Nu trebuie să-mi explici asta.”
Alex, întoarce-te și fă-mi cu mâna!
Fă-mi cu mâna!
Nu m-a mai întrebat unde era mama lui. Nici măcar o dată.
Poliția a închis parcul
imediat ce cadavrul pe jumătate gol a fost găsit de un trecător.
A fost ucisă într-un atac frenetic, care a fost văzut de fiul ei de doi ani.
M-a sunat redactorul.
„Am aflat că o persoană a murit înjunghiată în parcul Wimbledon.
Vrem să te duci acolo cu o echipă.”
Wimbledon e luxos. Sunt case foarte frumoase acolo.
Wimbledon Common e un parc cu o suprafață de 450 de hectare,
situat chiar lângă centrul Londrei.
Crima a avut loc în plină zi,
iar poliția e sigură că ucigașul s-ar fi umplut de sânge.
Eve Richings, Sky News.
Se vedea cât de afectați erau polițiștii de la fața locului.
Un trecător a găsit-o pe jumătate dezbrăcată,
iar un băiețel se agăța de cadavrul ei.
Comisarul Bassett,
care era responsabil de anchetă,
a oferit primele informații.
Băiețelul era plin de noroi și sânge,
sângele provenind, probabil, de la mamă.
Am fost agentul-șef
și, la momentul anchetei, am fost mâna dreaptă a lui Bassett.
Când am ajuns la fața locului,
am văzut că ea suferise îngrozitor în timpul atacului.
Când ne-am uitat mai atent, am văzut că poziția ei era nefirească.
Hainele îi fuseseră smulse.
Era umezeală atât pe corp, cât și în jurul acestuia.
Asta a indicat o posibilă conotație sexuală.
Era înspăimântător gândul că cineva capabil de așa ceva era liber.
Evident, dacă era capabil de asta,
era probabil s-o comită din nou
și eram presați să-l prindem înainte s-o facă.
A DOUA ZI DUPĂ CRIMĂ
Poliția a petrecut a doua zi cercetând amănunțit cele 400 de hectare
după indicii ale crimei brutale.
La cât de mare e Wimbledon Common, am știut imediat că avea să ne fie greu.
În mod normal, când are loc o crimă, participă vreo 10-15 agenți.
Aici, cred că au fost vreo 40 de agenți.
Era clar de la început că avea să fie un caz important.
Numele mamei ucise a fost dezvăluit. Rachel Nickell.
Trupul ei a fost identificat azi de tatăl fiului ei mic.
După ce am văzut poze cu Rachel Nickell,
după ce am văzut cum arăta,
am remarcat că era plină de vitalitate.
Oamenii se puteau pune în locul ei.
Își aminteau cum era la 23 de ani sau cum era să fii proaspăt părinte.
Din pozele făcute publice, reieșea o poveste de dragoste.
Am avut o conexiune instantanee.
Nu mai trăisem asta până atunci și n-am mai trăit-o până în prezent.
Eram inseparabili. Ne simțeam uniți pe deplin.
Oamenii visează să trăiască așa ceva.
Să se îndrăgostească nebunește și să se simtă împliniți.
Amândoi ne simțeam binecuvântați.
Când Rachel a rămas însărcinată, a fost un șoc.
Eu aveam 25 de ani, iar Rachel avea 19.
Intenționa să-și termine studiile, să-și facă o carieră, să se angajeze.
Dar, când a văzut că eram implicat, și-a dat seama că puteam reuși.
Așa că am încercat.
Când iei în brațe un copil pentru prima oară
și-l vezi cum respiră
e ireal.
E ireal! N-ai cum să nu crezi în magie dacă ai văzut nașterea unui copil.
Rachel a fost o mamă înnăscută.
A fost uluitoare.
Ei doi se iubeau foarte mult.
Erau foarte fericiți împreună.
Cred că e o reacție umană să-ți dorești să fi fost tu în locul lor.
Polițistul mi-a sugerat să luăm câteva lucruri din apartament.
Am luat lucrurile preferate ale lui Alex.
Ursulețul lui preferat, pantaloni, tricouri, pijamalele
și blana pe care dormea în fiecare noapte de când s-a născut.
Ne-am mutat de acolo. Părea un spațiu care fusese batjocorit.
Iubitul lui Rachel Nickell, tânăra mamă ucisă ieri în sudul Londrei,
a cerut ajutorul cetățenilor.
Nu eram pregătit când am intrat acolo.
Cred că erau o sută de jurnaliști acolo.
Erau aparate foto, teleobiective și camere de televiziune,
toate îndreptate spre mine ca un batalion inamic.
Toți voiau să vadă cum era partenerul lui Rachel.
Cineva sigur știe ceva,
având în vedere brutalitatea atacului.
E imposibil să fi trecut neobservat.
Le spun celor care-l cunosc pe acest om, indiferent de relația care-i leagă,
să ne dea informații înainte să distrugă alte vieți.
Dar toți voiau să știe ce se întâmplase cu fiul lui Rachel.
Totul a fost șocant.
N-a spus nimic.
Nu știu cum va fi în viitor, dar acum e destul de bine.
N-a fost rănit. Slavă Domnului!
Din fericire, mi se spune că e mic și că nu-și va aminti multe.
Ne-am dus în parc ca să lăsăm un trandafir pentru Rachel
și am ajuns subiect de prima pagină.
Au folosit o poză mare color cu Alex, care-l făcea ușor de identificat.
L-au expus pe singurul martor al crimei mamei sale
și exista posibilitatea ca acest om bolnav să se întoarcă
și să încerce să scape de unicul martor.
Dacă nu eram în pericol până atunci,
brusc, eram în cel mai mare pericol.
Se spune că Alex, în vârstă de doi ani, suportă situația, dar e în stare de șoc.
Cred că un copil n-are noțiunea de moarte.
Cât poate dura trauma asta?
Ar putea dura toată viața.
A venit ploaia Și a gonit păianjenul…
Am găsit adăpost în casa mamei mele.
Alex avea coșmaruri groaznice.
Abia reușea să adoarmă o oră pe noapte.
Îi era foarte greu.
Așa că eu trebuia să mă pun pe planul al doilea,
să mă ocup de mine mai târziu.
Indiferent de cât de oribilă era situația mea atunci,
nevoile lui erau pe primul loc.
Poliția a mobilizat 54 de agenți pentru a-l găsi pe ucigaș.
Cum îl cheamă?
Aceasta e una dintre cele trei celule de anchetă.
S-au primit deja 1.500 de apeluri de la public.
Fiecare trebuie evaluat și investigat.
Era un caz foarte complex, greu de pus cap la cap.
Celula de anchetă!
Se crease haos încercând să obținem cât mai multe informații.
Telefoanele sunau.
ÎNCHIS TEMPORAR
Sigur ați văzut pozele cu Rachel.
- Da. - Da?
- Ați mai văzut-o aici? - Nu.
Luam declarații în parc.
Cineva sigur văzuse persoana care venea spre locul crimei
sau care pleca de acolo.
Eram presați să găsim un martor.
Anchetăm uciderea lui Rachel Nickell. Ați vorbit deja cu cineva?
Răspundem cât de repede putem.
Avem întârzieri. Nu voi nega asta.
Dar vom investiga toate indiciile.
E datoria mea și a subalternilor mei.
Îl vom prinde.
Au fost luate probe de la locul crimei
și au fost trimise la laborator pentru analize ADN.
Dar n-aveam niciun rezultat.
Biologul spunea: „Nu găsim nimic.”
„Cum adică nu găsiți nimic? Și ADN-ul ei?”
„Nu, nu găsim nimic.”
Nu mai întâlnisem așa ceva. A fost ciudat.
Mi-au spus: „Le vom analiza din nou folosind o metodă diferită.”
Dar tot n-au găsit nimic.
Eram disperați pentru că persoana asta trebuia să fie găsită cât mai repede.
Trecuseră deja două sau trei săptămâni și nu făcuserăm niciun progres.
Aveam o crimă fără martori oculari și fără probe medico-legale.
Asta era tot. Ce era de făcut?
Situația fiind atât de gravă,
poliția a vrut să-l întrebe pe Alex ce a văzut.
Cea mai mare preocupare era să-l găsim pe acest om,
dar, mai presus de orice, să ne asigurăm ca asta să nu se repete.
A trebuit să fim foarte atenți cum să-l abordăm pe micul Alex,
întrucât fusese martorul unui incident traumatizant.
Prin urmare, am fost sfătuiți cum să procedăm.
Bună ziua!
Am fost sfătuiți să apelăm la un psiholog pentru copii.
Îi arăți lui Jean cartea cu dinozauri?
Mie îmi plac pterodactilii.
Da.
Am fost psihiatru pentru copii și adolescenți.
Acesta a fost un caz unic.
A fost singurul caz la care am lucrat
în care copilul a fost singurul martor al unui act de violență.
Uite cartea mea cu dinozauri!
Mie îmi plac cei care zboară.
Mie îmi plac toți.
Ție îți plac toți?
Am sugerat să ne întâlnim la mine acasă.
La primul interviu,
am participat eu, un polițist, André și băiețelul.
Poliția era foarte încrezătoare
că acest copil, așa mic cum era, le putea da mai multe informații.
N-aveam experiența necesară să știu cum aceste ședințe intense
îl puteau afecta pe un copil mic.
Dar rațiunea m-a făcut să recunosc că era important să-l oprim pe criminal.
Era o dilemă acolo.
A fost o decizie foarte dificilă.
Încercam să fiu cât mai vigilent.
Dacă se întrecea măsura, ne opream.
Te-ai speriat ieri, nu-i așa?
Cum a fost?
Dinozaurul era mare.
Era un dinozaur uriaș pe pământ.
Iar alți trei mai mici îl mâncau, nu?
- Da. - Erau plini de sânge, nu?
Erau plini de sânge? Cred că ți-a fost greu.
Ei nu vor vedea asta.
Am luat decizia să-i adresez eu toate întrebările,
ca să ne răspundă cât mai firesc.
Alex era murdar de sânge, nu? Erai murdar de sânge.
Hainele tale erau pline de sânge, nu?
- Da. - În ziua în care ai ieșit cu mami.
Încercam să mă concentrez doar la Alex și să-l studiez.
N-a spus multe atunci.
Evita să se uite la oameni.
Cred că era stresat
după o traumă foarte gravă.
Limbajul corpului arăta asta.
Cred că acum știi că se întâmplă lucruri groaznice.
Cred că ești foarte speriat.
Jean a considerat că era nevoie să insiste.
Când l-ai văzut pe bărbatul ăla, el se uita la tine sau se uita la mami?
La mami.
Deci, nu ți-a spus nimic?
- Nu. - N-a țipat la tine?
- A țipat la tine sau nu, Alex? - Nu.
Pe măsură ce mă apropiam de incident, se vedea că devenea mai tensionat.
Alex, te-a lovit?
- Nu. - Cu mâna?
Nu.
Eu nu eram preocupat să obținem informații de la un copil mic.
Pe mine mă îngrijora cum puteau să-l afecteze aceste ședințe
și ce efecte puteau avea asupra recuperării lui.
Nu-ți pot spune asta.
E foarte dureros să-ți amintești, nu?
Deci, nu poți să ne spui?
- Nu-ți pot spune asta. - Nu?
N-aveam idee cât de multe văzuse.
Aș vrea să nu fi văzut nimic.
Speram să fi fost dat la o parte
și ca totul să se fi întâmplat
fără ca el să înțeleagă.
După ce a plecat omul ăla și mami era întinsă la pământ,
i-ai spus ceva?
Nu.
- Ai vorbit cu ea? - Nu.
Ți-a fost frică?
Credeai că doarme?
Așa credeai?
Voiai să se trezească?
S-a trezit?
Nu.
A fost dificil.
La câteva zile, ne întâlneam iar. Asta a durat câteva săptămâni.
Alex a demonstrat că avea memorie bună pentru un copil atât de mic.
A povestit cum s-a întâmplat.
Omul rău a venit din spate.
După aceea, s-a îndepărtat,
s-a spălat pe mâini în pârâu și a dispărut.
Alex, ce tip de pantaloni purta omul care a rănit-o pe mami?
- Așa. - Așa?
Apoi, Alex a început să-l descrie.
- Ce culoare erau? - Albaștri.
Ce culoare aveau pantofii?
Culoarea asta.
Ne-a descris un bărbat alb și tânăr,
cu cămașă albă, pantaloni albaștri și pantofi maro.
Dar cel mai important detaliu e
că și-a amintit că purta o curea peste cămașa albă, ca un șorț de măcelar.
Descrierea lui Alex era similară cu cea a unei femei
care văzuse un bărbat mergând spre locul crimei
cu zece minute înainte de crimă,
purtând o bluză albă, pantaloni de culoare închisă și o geantă.
Așa că ajunseserăm la concluzia că, dintre toți oamenii din parc,
acela era suspectul, cel mai probabil.
Acum, trebuia să-l găsim.
Dle comisar, am putea spune că n-ați făcut progrese până acum?
Da, e o evaluare corectă.
Speram să-l fi arestat până acum,
dar având în vedere suprafața uriașă a parcului,
veți înțelege de ce.
În lipsa probelor, poliția a apelat la psihologi
pentru a crea profilul atacatorului.
Pe atunci, vedeam filme precum Tăcerea mieilor…
Intervievăm criminalii în serie din arest pentru a face un profil psihologic.
Psihologii criminaliști găseau suspectul după profilul atacatorului.
Sunt interesat de asta. Cum spuneam, americanii au avut succes.
S-au consultat cu expertul Robert Ressler, un agent FBI ieșit la pensie.
Ressler i-a intervievat pe mulți ucigași notorii americani,
ca Jeffrey Dahmer.
El spune că omul care a omorât-o pe Rachel e dezorganizat.
Oamenii se întreabă dacă e criminal în serie
și dacă se repetă asta în câteva zile sau săptămâni.
Avem de-a face cu un individ dezorganizat, frenetic,
cu posibile tulburări mintale.
Deși John Bassett s-a întâlnit cu Bob Ressler, întâlnirea a fost scurtă.
Dar se dorea crearea profilului infractorului.
Cel mai important psiholog criminalist, care mai lucrase cu poliția în trecut,
a devenit parte a anchetei ca expert.
Adesea, când poliția mi-a cerut ajutorul,
ancheta era oarecum împotmolită.
Acest lucru a fost valabil și în cazul lui Rachel Nickell.
Britton, de la Universitatea Leicester, a lucrat la cazurile cunoscute de crimă.
De fiecare dată, poliția spune:
„Vreau să mă ajuți să-l identific pe infractor.”
Dennis Nilsen, intervievat în închisoare de psihologul Britton,
îi vâna pe tinerii fără adăpost.
„Ceva care să mă ajute să-l împiedic pe făptaș să ucidă din nou.”
Paul Britton, psiholog judiciar,
spune că soții West nu-s unici, contrar opiniei comune,
și că sunt alți ucigași în serie în libertate.
Mi s-a cerut să analizez acest caz
la trei sau patru săptămâni după ce Rachel fusese ucisă.
Voiau să le spun părerea mea,
să fac o analiză psihologică a făptașului.
Aveam materialele de la locul crimei, filmările și hărțile parcului.
Dar era nevoie să merg la locul faptei.
E o parcare lângă o moară de vânt în parcul Wimbledon.
Am parcat acolo și am mers pe jos până la locul crimei.
Infractorul și-a căutat un loc unde putea găsi o victimă oarecare.
Un loc unde putea observa
și monitoriza victima.
A așteptat până a găsit persoana care se apropia de preferințele lui.
S-a întâmplat să fie biata Rachel Nickell.
A putut s-o privească și s-o urmărească
pentru că asta îi plăcea să facă.
Și, adeseori…
Voi vorbi pe șleau, dacă nu vă deranjează.
Adeseori, gândea:
„Târfa aia m-ar privi de sus.
Nu accept asta.
Îi arăt eu ei!”
A avut intenția serioasă de a o distruge pe această tânără.
Dar Rachel nu s-ar fi lăsat omorâtă ușor…
și fără să riposteze.
Dar, dacă cineva i-a spus:
„Fă ce-ți spun! Altfel, îi fac rău copilului.”
Asta schimbă totul.
Copilul e acolo ca ostatic, ca monedă de schimb.
Ea știe că își dă viața ca să-și salveze copilul.
Le-am spus foarte clar:
„Va ucide alte persoane.
Acesta nu e un incident singular.
E doar un cadru într-un film care rulează.”
Când te-ai întors la mami, era în picioare sau întinsă?
Nu-mi amintesc asta.
Nu mă mai întreba asta, tati!
Te descurci foarte bine, Alex.
Zilele se prefac în săptămâni. Săptămânile, în luni.
Ajunseserăm în punctul în care totul era greoi și repetitiv.
Atunci, mi-am zis:
„Avem tot mai puține șanse de reușită. Ce ne mai poate spune?”
- Când te-ai întors la mami… - M-am săturat.
- Te-ai săturat? - Da.
- O ultimă întrebare, Alex. - Nu! Gata!
Bine, e în regulă. Vino aici!
Te-ai descurcat foarte bine.
Mai discutăm și altă dată, nu?
Nu.
Nu, m-aș sătura și atunci.
- Tot te-ai sătura? - Da.
Nu mai discutăm.
Poliția a vrut să încerce o ultimă dată.
A venit cu ideea și mai disperată de a merge în parc și de a retrăi totul.
Au sperat că vederea locului crimei avea să-i trezească și mai multe amintiri.
Mie mi s-a părut puțin probabil, dar nu le-am putut interzice s-o facă.
Bun.
De data asta, nu mai era aceeași ședință, în același mediu.
Putea da roade.
Când am ajuns acolo, nu voia să coboare din mașină.
Îl deranja prezența adulților necunoscuți,
pentru că apăruse poliția.
Nu erau doar agenții cu care era obișnuit. Mai erau câțiva.
Am coborât din mașină și am luat-o la picior.
Era din nou fericit.
Mergeam pe acel drum.
Și am început să alergăm ca să ne înveselim.
Se simțea bine,
dar câțiva polițiști și psihologul alergau după noi.
Poliția ne conducea, dar băiețelul știa unde mergeam…
și își amintea.
Ne tot apropiam de locul crimei.
Copilul devenea tot mai încordat și sunt sigură că își amintea.
Alex?
Unde era omul care a ucis-o pe mami?
Era aici?
Când a intrat în discuție cu ea?
Îți amintești?
Mi-ai spus odată că a vorbit cu mami înainte s-o omoare.
Îți amintești unde vorbea cu mami?
Lângă iaz?
Apoi, s-a împiedicat și a căzut.
A început să urle și să plângă.
André se săturase atunci.
Ce prostie!
Plângea, iar eu m-am enervat.
Atât îmi fusese. Mă săturasem.
Totul îl afecta prea mult
și mă afecta și pe mine.
Să mergem odată!
Așa că l-am luat și ne-am întors la mașină.
Am plecat în trombă și i-am lăsat în urmă.
Dar nu eram într-o stare bună. Am tras pe dreapta într-un loc liniștit.
Am izbucnit în lacrimi și nu mă mai opream.
Nu m-am putut stăpâni.
Nu puteam fi puternic atunci.
Știam că se uita la mine. Se calmase până atunci.
Dar a trebuit să mă eliberez.
Apoi, odată ce m-am adunat,
i-am spus că îmi părea rău
și ne-am dus acasă la bunica.
Am plecat de acolo.
A fost ultima oară când i-am văzut.
Făcusem ce-am putut.
Nu eram mulțumită de ce făcusem, dar am încercat și…
Eram tristă…
și conștientă că nu funcționase.
Primul subiect e crima notorie care a făcut vâlvă în țară acum două luni.
În Wimbledon, în sud-vestul Londrei,
o tânără mamă, Rachel Nickell, a fost înjunghiată în mod repetat.
Pare să fie o crimă la întâmplare, iar asta o face foarte greu de rezolvat.
În seara asta, agenții dau cărțile pe față
și cer ajutorul națiunii ca să identifice ucigașul.
În acel stadiu al anchetei,
eram destul de mulțumiți cu descrierea pe care o aveam.
Erau șanse ca el să fie ucigașul.
Era momentul să apelăm la presă
ca să vedem dacă recunoștea cineva
cine putea fi persoana respectivă.
Bărbatul are între 20 și 30 de ani. E înalt, cu părul scurt și șaten.
Purta o cămașă albă cu nasturi, pantaloni de culoare închisă
și avea o geantă mică și neagră.
În mod curios, cureaua era peste cămașă, nu în găicile pantalonilor.
Avem și câteva presupuneri ale experților.
Un psiholog clinician consultant îi creează profilul ucigașului.
Eu le-am oferit
analiza psihologică a ucigașului, detaliată punct cu punct.
Ucigașul n-are mai mult de 30 de ani. Locuiește în zonă.
Are puțini prieteni și hobbyuri solitare.
Poate fi interesat de artele marțiale.
Îi place pornografia.
Nu are o iubită stabilă.
Dacă a avut prietene, s-au considerat dezamăgite.
Fără experiență sexuală…
Le-am spus că era un infractor care nu locuia departe.
Era cineva care cunoștea parcul și zona
și care se deplasa pe jos.
Numărul de telefon…
După Crimewatch, am primit multe apeluri.
Legat de cazul lui Rachel Nickell,
primiserăm 90 de apeluri când am vorbit cu echipa.
Zece dintre ele sunt interesante.
Un bărbat a ajuns capul de listă.
Primeam telefoane de la mai mulți localnici
care spuneau că portretul robot
aducea cu un tip pe nume Colin Stagg.
Ne-au spus că el era genul de individ care putea comite crima.
Și că recunoscuse că se aflase în parc
în jurul momentului în care a fost găsită Rachel.
Doamna care văzuse un bărbat care mergea spre locul crimei
l-a ales pe Stagg, în cadrul unei identificări,
ca acea persoană.
Poliția spune că omul a fost arestat ieri, pe la prânz.
Încă e interogat.
Stagg locuia în apropierea parcului.
Când a fost arestat, i-au percheziționat apartamentul.
Apartamentul arăta ciudat.
Când am ajuns, îmi amintesc că era ceva pe ușa de la intrare.
Scria: „Creștini, păzea!” Sau ceva de genul ăsta.
Într-o cameră, erau desenate semnele zodiacului pe podea
și erau imagini gotice peste tot.
Era un loc bizar.
Unul dintre agenți a găsit un dulap cu echipamente de supraviețuire.
Erau acolo cuțite.
Era și o crosă cu o minge la capăt.
Asta arăta că nu era un cetățean obișnuit,
că era ceva ciudat la el.
Și, desigur, se potrivea perfect cu profilul infractorului.
Dar era o problemă.
În ciuda faptului că se potrivea cu profilul infractorului,
nu aveam destule dovezi pentru a-l lega de crimă.
A recunoscut că se bronza nud în parc.
A fost acuzat de ultraj împotriva bunelor moravuri,
dar a fost eliberat ulterior.
Evident, a fost dezamăgitor, fiindcă nu era doar suspectul potrivit,
dar era și singurul suspect din toată ancheta.
Trebuia să ne dăm seama dacă el era cel pe care-l căutam.
Și, fără probe criminalistice,
nu știam.
După ce l-au eliberat pe Colin Stagg, presa era la ușa noastră.
Alex era singurul martor la uciderea mamei lui,
iar făptașul era tot în libertate.
Așa că era în pericol.
Atunci am știut că nu eram în siguranță aici
și că trebuia să plecăm.
Nu prea aveam încredere în nimeni.
Așa că am luat toate măsurile de precauție ca să nu fim urmăriți…
și am plecat noaptea.
Ne-am îndreptat spre coastă,
ca să ne distanțăm cât mai mult de criminalul aflat în libertate
și de presa care era capabilă de orice.
Ne-am părăsit prietenii și familia.
Am lăsat în urmă toate bunurile. Ne-am părăsit casa.
Am luat cu noi doar ce am putut căra.
Am trecut granița și am intrat într-o lume nouă.
ȘASE LUNI MAI TÂRZIU
Eu și Rachel ne-am dorit mereu să ne mutăm în Franța.
Eu am petrecut mult timp în Franța în adolescență.
Am jucat tenis.
Făcusem autostopul și cunoșteam țara destul de bine.
Locuiam într-un sătuc, la câțiva kilometri de coastă.
Am oprit în fața ușii pentru prima dată, cu cheile în mână, și am deschis ușa.
Am avut sentimentul minunat că începeam ceva nou.
Eu am doar două. Tu ai vreo 50.
Uită-te sub…
Era absolut idilic.
Era o căsuță minunată.
Aveam priveliște înspre curte.
Găinile și cățelușii alergau.
În sfârșit, puteam să ne adunăm și să ne liniștim.
Alex, mai încet!
Mai încet!
O să te doară burtica dacă mănânci așa.
Simțeam că lăsaserăm în urmă o mare parte dintre lucrurile rele.
Simțeam că eram liniștiți.
În sfârșit, părea că lucrurile mergeau în favoarea noastră.
Era fericirea absolută
să ne bucurăm iar de anonimat.
Polițistul care conduce ancheta în cazul lui Rachel Nickell,
tânăra ucisă în parcul Wimbledon acum un an,
spune că ancheta va fi redusă ca amploare, dacă nu se fac progrese.
Dacă nu iese la iveală nimic crucial în următoarele două luni,
ancheta ia sfârșit.
John Bassett spunea presei că nu existau piste noi,
că ancheta își atinsese limitele și că se apropia de final.
Însă, în tot acest timp, se întâmpla ceva.
Scria: „Ți-am trimis o scrisoare,
dar, dacă nu vrei, nu e nevoie s-o citești.”
Dar am fost curioasă și a trebuit să citesc scrisoarea.
Am primit un telefon de la o femeie care-l văzuse pe Colin Stagg la televizor
și care ne-a spus: „Am avut o corespondență amoroasă cu acel bărbat.
Scrisorile lui erau ciudate.”
Folosește cele mai vulgare cuvinte.
M-a întrebat dacă mi-a plăcut scrisoarea lui.
I-am spus că nu m-a impresionat.
A spus că mi-a mai scris una. M-a întrebat dacă vreau să mi-o trimită.
I-am spus că nu
și că, dacă îmi mai trimite vreuna, le dau poliției.
Ne-a trimis scrisorile.
Ele ne-au oferit o perspectivă asupra modului de gândire al lui Stagg.
Apoi, John Bassett m-a rugat să urc în biroul său,
unde mi-a făcut cunoștință cu o polițistă.
Bassett a spus: „El e subinspectorul meu. Vreau să-i spui ce se întâmplă.”
Mi s-a explicat că urma să desfășurăm o operațiune sub acoperire
pentru a vedea dacă fanteziile sexuale ale lui Stagg
puteau dezvălui informații despre crimă
pe care doar ucigașul le-ar fi știut.
Poliția mi-a cerut s-o ajut cu o operațiune sub acoperire.
Polițista sub acoperire trebuia să-i scrie o scrisoare lui Colin Stagg,
folosind numele fals de Lizzie James.
Încerca să-l facă să-i scrie despre fanteziile lui sexuale.
Astfel, dacă el îi răspundea
într-un mod asemănător
cu modul în care i-ar fi răspuns ucigașul lui Rachel Nickell,
exista temei pentru investigații suplimentare.
Iar Colin Stagg i-a răspuns.
„Dragă Lizzie, mă bucur mult că îți plac scrisorile mele
și că ești la fel de deschisă la minte și dezinhibată ca mine.
Vreau să te domin.
Lucrurile pe care ți le voi face te vor face să plângi.
Vei fi umilită și murdară.”
Poliția era încântată
după primele lucruri de natură sexuală pe care le pomenise Colin Stagg.
Simțea că operațiunea era justificată,
că totul trebuia aprofundat
și că nu-și pierduse timpul.
Într-o zi, după un an petrecut acolo,
eu și Alex ne prefăceam că ne duelam.
Și a spus: „E ca atunci când a venit omul rău.”
Am încercat să-mi aleg bine cuvintele și să mă port cât mai natural.
Într-o dimineață, m-am așezat la măsuța roșie,
am pornit camera de filmat
și am încercat să discut despre ce s-a întâmplat.
Alex voia să deseneze
și voia să-l ajut și eu la desenat.
Tati, mă ajuți s-o desenez pe mami pe hârtia asta?
Pe măsură ce desenam,
Alex îmi dădea detalii
din care reieșea clar ce văzuse.
Mami l-a văzut?
Nu cred că l-a văzut.
Nu? Tu l-ai văzut primul?
Da, eu l-am văzut primul.
Avea o geantă?
Da.
Și a deschis-o sau era deja deschisă?
A deschis-o.
Și ce a scos?
Un cuțit.
Asta e mami, și ăsta e omul rău!
Unde e cuțitul?
- Ție ce ți-a făcut? - M-a trântit.
- Te-a trântit? - Da.
Omul rău înfigea ceva în ea.
Ce înfigea?
Un cuțit. Uite cuțitul lui!
L-ai văzut?
Da, am văzut cuțitul.
L-ai văzut de multe ori?
L-am văzut… Da, am văzut tot.
Am văzut tot.
A fost acolo, a văzut totul și a asimilat toate astea.
A rezistat aproape un an, ținând minte toate astea.
- Ai văzut totul? - Da, am văzut totul.
Te-ai uitat în altă parte?
Da, m-am uitat în partea aia.
M-am uitat încolo ca să văd dacă se mai întâmpla ceva.
- Da? - Da.
A fost oribil?
Da, a fost oribil.
A fost greu de ascultat.
E vorba despre copilul meu.
El și Rachel au fost acolo. Eu n-am fost.
Am încercat să-mi imaginez asta tot anul, noapte de noapte.
Voiam să știu prin ce au trecut, pentru că voiam să-l ajut
sau să dau mai departe.
Aici, mi-a fost confirmat
ce se întâmplase și ce văzuse Alex.
Asta m-a făcut din nou să-mi imaginez
cum trebuie să fi fost pentru amândoi.
După câteva săptămâni,
s-a aflat că urmau să-l pună sub acuzare pe Colin Stagg pentru uciderea lui Rachel.
Scotland Yard spune că Francis Colin Stagg a fost arestat la 5:30 azi-dimineață
în Roehampton, din sud-vestul Londrei.
Adresa la care a fost arestat
e la mai puțin de doi kilometri de parcul Wimbledon,
unde a fost ucisă Rachel acum un an.
Poliția a săpat în grădină toată ziua și a folosit detectoare de metale.
Colin Stagg a fost arestat și adus la secția de poliție din Wimbledon
ca suspect de crimă.
O operațiune sub acoperire a dus la încarcerare.
A fost implicată și o polițistă.
Ea a reușit să se apropie de Stagg.
Vrei să te prezinți?
Da, sunt polițist în exercițiu.
În acest interviu, sunt cunoscută ca Lizzie James.
Dacă ți-aș arăta 30 sau 40 de scrisori
din corespondența ta cu Lizzie,
ai ceva de spus legat de dorința de a face sex
și de a desfășura practici sexuale
în parcul Wimbledon și în pădure care implică folosirea cuțitelor…
Nu comentez.
…până la apariția sângelui?
Nu comentez.
În timpul operațiunii sub acoperire,
Stagg s-a întâlnit cu polițista sub acoperire
și i-a dat o scrisoare
în care pomenea cuțite și tot felul de alte lucruri
întâlnite în fanteziile ucigașului.
Îți amintești scrisoarea asta, Colin?
Nu comentez.
„Bărbatul se duce la maldărul de haine și scoate o sfoară și un cuțit.”
Ucigașul lui Rachel Nickell a avut
o serie de elemente specifice în fantezia lui,
care nu sunt atât de comune.
Iar Colin Stagg părea că avea aceleași fantezii.
Analizăm aceste fantezii pe măsură ce au progresat,
așa cum le-ai descris tu.
Comportamentul tău a fost tot mai deviant, dominant și violent.
Simți nevoia de a umili și de a domina.
Totul părea să indice că el era criminalul.
Cred că ai luat-o pe lângă moara de vânt și te-ai așezat pe iarbă.
Chiar i-ai descris asta lui Lizzie James într-o scrisoare.
Ai văzut o blondă superbă care se apropia de la distanță.
- Asta a pățit Rachel? - Nu comentez.
Ai zărit-o din locul în care erai și ai spionat-o.
Ai fugit spre ea și ai atacat-o.
Și l-ai trântit pe băiețel cu fața în jos.
L-ai trântit cu fața în jos, în noroi.
- Nu comentez. - Ai înjunghiat-o pe Rachel de 49 de ori.
Nu comentez.
În data de 15 iulie 1992, în parcul Wimbledon,
ai ucis-o pe Rachel Nickell,
provocându-i moartea prin multiple răni înjunghiate.
Nu comentez.
După ce a rămas în arest peste noapte,
Colin Stagg a fost condus la tribunalul din Wimbledon
și a fost acuzat de uciderea lui Rachel.
El rămâne în arest până săptămâna viitoare.
I-au fost puse la dispoziție Procuraturii probele, scrisorile și interviurile
și s-a concluzionat că erau destule dovezi pentru a-l acuza de crimă.
Odată ce Colin Stagg fusese arestat, în ceea ce mă privea, totul se terminase.
Așa că am decis să mă ocup de alte cazuri
și am părăsit ancheta.
Faptul că Stagg era în arest mă făcea să mă simt oarecum ușurat.
Dar am învățat ceva de la început.
După ce treci prin ce-am trecut noi,
te protejezi în mod constant și, mai întâi, aștepți să vezi ce urmează.
TREI LUNI MAI TÂRZIU
Poliția îl caută pe ucigașul unei fetițe de 4 ani și al mamei ei.
E unul dintre cele mai șocante cazuri pe care le-au anchetat.
Eu sunt mami.
Prietenii Samanthei și lui Jazmine nu înțeleg ce s-a petrecut.
Poliția a fost șocată de ferocitatea crimelor.
Un ofițer superior a spus că rănile femeii erau îngrozitoare.
Mă consider destul de dur
și nu mă afectează multe,
dar până și acum mă gândesc:
„Iisuse! Ce naiba s-a întâmplat acolo?”
A fost oribil.
Micky Banks era comisarul-șef și conducătorul anchetei.
Îmi amintesc că m-a îmbărbătat.
Mi-a zis: „Roger, pregătește-te, băiete! E cel mai rău caz pe care l-am văzut.”
Îmi amintesc asta și azi.
Am intrat împreună în apartament cu echipa criminalistică.
Era un apartament mic, cu un dormitor.
Samantha Bisset locuia acolo cu fiica ei de patru ani.
Împărțeau dormitorul.
Era o mamă singură. Probabil că nu aveau mulți bani.
Erau multe jucării în dormitor. Desenele lui Jazmine erau pe pereți.
Părea că erau foarte apropiate.
Când am intrat, am înțeles imediat că Samantha fusese înjunghiată în hol,
târâtă în sufragerie
și pusă pe o pernă mare în formă de stea.
Fusese mutilată.
Încercase să-i taie picioarele,
iar trupul îi fusese spintecat.
Când ne-am întors în hol,
dormitorul era în dreapta, aproape de intrare.
Am intrat în dormitor
și am văzut un cap de fetiță care ieșea de sub o plapumă.
Avea părul ciufulit.
S-a dovedit că fusese sufocată și violată.
Deci era moartă, dar părea că dormea.
Primul gând a fost: „Trebuie să-l prindem pentru că ăsta e un maniac.”
Toți voiau să-l prindă pe ticălosul care comisese crima asta.
Eram de acord cu toții, pentru că, altfel, mai avea loc o crimă.
Odată ce se apucă de asta, genul ăsta de om devine ucigaș în serie.
Erau sute de amprente în apartament.
Desigur, toate trebuiau să fie analizate dactiloscopic,
fiecare în mod individual.
Experții în dactiloscopie se uită cu lupa la o amprentă
și o identifică după semnele particulare.
Asta e o artă.
Dar, în două luni, am reușit să excludem toate amprentele,
lucru care e destul de neobișnuit,
fiindcă, de obicei, una sau două amprente rămân neidentificate
și sunt adesea ale suspectului.
Nu exista ADN. Nu aveam niciun indiciu.
Nimic nu ne ajuta ancheta.
N-am găsit absolut nimic, lucru care e foarte neobișnuit.
Ușa de la intrare n-a fost forțată.
Poliția recunoaște că n-are multe indicii.
Cât despre motivul uciderii unei mame și a fetiței ei,
se pare că doar ucigașul îl cunoaște.
Chestorul mi-a cerut
să-l consult pe Paul Britton
pentru că era expert
și că lucrase la cazul lui Rachel Nickell.
Am fost dus la locul crimelor.
Locația apartamentului în care locuiau Samantha și Jazmine Bisset
era foarte importantă.
În spatele apartamentului, era o grădină.
În spatele ei, era o zonă plină de copaci,
unde a stat, s-a uitat, și-a dat frâu liber fanteziilor
și i-au venit gânduri.
„Nu te las să mă tachinezi și să mă batjocorești.
Să te văd după ce termin eu cu tine!”
Cât de mult credeți că îl cunoașteți?
Cred că știm destul de bine ce-i trecea prin minte
la momentul infracțiunii,
dar eu aș vrea să-mi spună cum a pornit pe acest drum
care l-a făcut s-o ucidă pe Samantha.
Ați vrea să vă spună?
Sunt șanse mici să sune și să spună:
„Pot să discut cu Paul Britton? Vreau să-i răspund.”
Cred că există posibilitatea să vrea să facă asta.
E extrem de rar ca cetățenii să fie atacați de străini.
E și mai rar să fie prezenți copiii.
Probabil că mai făcuse ceva similar.
Nu fusese asta prima oară. N-ajungi să fii atât de violent din prima.
Iar noi nu ne puteam închipui
cum, într-un interval de 16 luni
dintre crima din parcul Wimbledon și crima din Plumstead,
doi indivizi puteau comite asemenea crime feroce și sfidătoare.
Deci, era posibil ca aceeași persoană să le fi comis pe ambele?
Victimele erau de vârste apropiate și arătau asemănător.
Amândouă erau însoțite de copil în timpul atacului.
Și atât Rachel, cât și Samantha au fost înjunghiate de aproape 50 de ori.
La cererea noastră,
cei care conduceau ancheta în cazul Nickell ne-au vizitat
pentru a discuta asemănările dintre cele două crime.
Pe scurt, ne-au respins sugestia
că cele două crime puteau fi comise de aceeași persoană.
Pentru că, desigur, Stagg era în arest când familia Bisset a fost ucisă.
Am încercat să le sugerăm că au arestat pe cine nu trebuia.
Cum vi s-a răspuns?
Cu ostilitate și numai…
„E imposibil să fi greșit.”
Ei aveau un suspect
și nu erau interesați să discutăm.
Erau convinși că aveau tipul potrivit.
Deschidem cadourile!
Trecuse un an și jumătate, și Alex era într-o perioadă mai bună.
Nu sunt prea multe cadouri sub brad.
Ba sunt multe cadouri sub brad.
Se acomodase la școală, avea prieteni.
Îi mergea bine.
E o macara mare.
Cam pe atunci, am aflat
că poliția avea nevoie de Alex să depună mărturie la procesul lui Stagg.
Sperau să le ofere descrierea fizică a atacatorului
și descrieri ale mișcărilor lui înainte și după atac.
Așa că eram prinși din nou între ciocan și nicovală.
Ce era de făcut?
Dacă acesta chiar era atacatorul, și noi nu apăream, urma să fie eliberat.
Dar care aveau să fie consecințele pentru Alex după o întâlnire cu făptașul?
SECȚIA DE POLIȚIE PLUMSTEAD
Am avut o presimțire că ceva nu era în regulă aici.
Pentru că era prima crimă pe care o anchetam
la care toate amprentele găsite fuseseră excluse.
Micky Banks a luat legătura cu mine
și mi-a cerut să analizăm iar amprentele,
mai ales pe cele ale Samanthei Bisset.
Micky a insistat să facem asta,
așa că departamentul de dactiloscopie a fost de acord până la urmă
să reexamineze amprentele considerate suspecte,
dintre cele găsite la apartament.
După o vreme, m-a sunat și mi-a spus: „Am găsit ceva.”
Câteva amprente care se credeau a fi ale Samanthei Bisset…
erau, de fapt, ale unui bărbat pe nume Robert Napper.
Acela a fost un moment revelator.
N-o să uit niciodată. Doamne! Eram în culmea fericirii.
Au găsit vreo trei sau patru amprente ale lui Napper în apartament.
Una era pe tocul ușii de la terasă, iar celelalte erau în interior,
unde intrase, evident, pe ferestrele franțuzești.
Locuia în zonă. Avea un cazier aproape gol.
De fapt, petrecuse două luni în arest.
Napper a fost arestat la el acasă, vineri.
Locuia pe strada Plumstead, la 800 de metri de locul crimelor.
După ce a fost arestat și evaluat, era clar că suferea de o boală mintală.
Când a fost intervievat,
a dat răspunsuri foarte ciudate la persoana a treia,
de parcă vorbea despre altcineva.
Era genul de tip care se credea diferit de noi.
Era rezervat. Ciudat individ!
Toți cei care l-au cunoscut au zis la fel.
Era ciudat.
Am fost la el acasă, pe strada Plumstead.
Era o cămăruță.
Nu avea pat sau saltea. Asta mi s-a părut ciudat.
Se pare că dormea pe jos.
Am început să percheziționăm proprietatea.
Imediat, am găsit cutia roșie, care era pe podea.
Avea lacăt.
Evident, eram disperați să aflăm ce era înăuntru.
Când am deschis-o,
am găsit cuțite.
Și o carte,
cu metode de strangulare
și punctele vulnerabile ale corpului,
la care recurgi pentru a ataca, imobiliza sau ucide oameni.
Era și o hartă a Londrei…
în care erau tot felul de notițe și mâzgălituri.
Pe atunci, n-am realizat ce însemnau.
Ne-am gândit că aveau să fie importante
la identificarea posibilelor locații ale crimelor sale.
Una dintre mâzgălituri
reprezenta niște scări,
care păreau a fi cele din Heathfield Terrace.
În acea mâzgălitură, a scris „zonă potențială”.
Identificase zona drept o posibilă țintă.
Un bărbat de 28 de ani a fost acuzat de uciderea Samanthei Bisset
și a fiicei ei de 4 ani, în noiembrie.
Napper a negat acuzația de omor și a pledat pentru omor din culpă.
Ucigașul Samanthei își va primi sentința azi.
Partea foarte tristă la acest caz e că Samantha era singurul copil,
iar mama ei, Margaret, nu și-a revenit după pierderea nepoatei și fiicei.
E deja greu să-ți pierzi fiica, dar și nepoata?
Familia i-a fost nimicită.
E o tragedie. E groaznic!
Și, pentru a face cazul și mai dureros,
mama ei a murit cu o zi înainte ca procesul lui Napper să înceapă.
E un caz foarte trist.
Ceva mai târziu,
uitându-mă la hărțile lui,
deși majoritatea însemnelor erau în sud-estul Londrei…
era un semn departe de Plumstead,
în Richmond Park, în sud-vestul Londrei.
Se numește Isabella Plantation,
un teren deschis, foarte aproape de parcul Wimbledon,
locul uciderii lui Rachel Nickell.
DOI ANI DE LA UCIDEREA LUI RACHEL
Dl Stagg a fost interogat prima oară în septembrie.
E așteptat la tribunal, acuzat de uciderea lui Rachel Nickell.
Am fost informat înainte de proces că nu era nevoie de Alex,
că mărturia lui nu era necesară.
Eram recunoscător că nu trebuia să treacă prin acel calvar,
dar eram și îngrijorat că nu făceam tot ce puteam.
Apoi, după câteva zile, a venit o veste șocantă.
M-a sunat un prieten ca să vadă cum făceam față veștilor.
„Ce vești?”
Mi-a zis: „Nu știi? A fost eliberat.”
Bărbatul acuzat de uciderea brutală a lui Rachel Nickell de acum doi ani,
a fost pus în libertate înainte ca procesul să înceapă.
A fost un șoc teribil.
Un judecător a lansat un atac dur asupra metodelor poliției,
după ce a respins cazul bărbatului acuzat de uciderea lui Rachel Nickell.
Stagg a fost eliberat după ce a stat în arest peste un an,
ca urmare a unei operațiuni sub acoperire,
intens criticată de judecător și declarată inadmisibilă.
Eram furios fiindcă cel care considerase că dovezile erau solide
și că nu puteau fi contestate făcuse o mare greșeală.
Și eram furios fiindcă cel care respinsese cazul
luase o măsură extremă.
Probele circumstanțiale erau solide.
Mai mulți considerau
că, dacă trebuia luată o decizie cu privire la vinovăția lui Stagg,
aceasta trebuia să fie luată de un juriu.
Dar n-am ajuns așa de departe.
William Clegg, avocatul apărării, a susținut că James l-a mințit,
i-a promis favoruri sexuale și o relație.
Dl judecător Ognall a spus
că poliția nu doar că a dat dovadă de exces de zel,
dar că a și încercat să compromită un suspect
încurajându-l și înșelându-l în cel mai scârbos mod.
Am dat greș.
Și ăsta nu e un sentiment plăcut.
Viața mi-a fost distrusă de teorii imature gândite de psihologi
și povești scrise pentru a satisface ciudățeniile sexuale ale unei polițiste.
Judecătorul a înțeles că nu există probe de niciun fel împotriva mea.
Întrebat dacă poliția ar trebui să-i ceară scuze lui Stagg,
Sir Paul Condon a spus
că poliția și-a cerut deja scuze în fața cui era nevoie.
Nu-mi cer scuze deloc
pentru ancheta Poliției Metropolitane în acest caz.
Susțin pe deplin acțiunea ofițerilor mei
și îmi asum responsabilitatea pentru acțiunea poliției.
Parcă o luaserăm de la zero.
Ucigașul era în libertate, iar noi eram fără apărare.
Toate astea au fost confirmate
de Paul Condon, șeful poliției, care a declarat că nu aveau alt suspect.
Momentan, nu există informații sau piste noi de explorat.
Au spus clar că Stagg scăpase nepedepsit
și că era liber.
Nu puteam avea încredere în nimeni
și ne-am întrebat mereu dacă am fost tratați diferit
din cauza faptului că eram un tânăr de culoare.
Îți pierzi încrederea în sistem.
Ca să ne găsim alinarea adevărată,
trebuia s-o căutăm singuri.
Nu puteam conta pe factori externi să ne ofere asta.
Ani la rând, nu a existat niciun progres.
Nu se schimbase nimic în ceea ce ne privea pe noi.
Din prima zi, am fost noi trei.
Eu, tata și cățelușa noastră, Molly.
Asta era familia noastră.
Tata știa că înțelesesem ce se întâmplase.
Că mama mă iubea
și că n-ar fi vrut să mă părăsească.
Eu și tata n-am vorbit despre mama.
N-am vorbit despre trecut.
Dar tot mă simțeam furios că se întâmplase asta
și că, indiferent ce aș fi făcut, nu puteam să împiedic asta.
Dacă ești martor la un asemenea grad de violență
când ești mic,
iluzia că părinții te pot proteja de pericole,
indiferent de cât de bine își fac treaba,
dispare complet.
Alex a fost un băiețel foarte bun.
Era un copil fericit.
Dar, în preadolescență, era furios,
iar furia lui era, pe bună dreptate, îndreptată către mine.
Eram furios pentru multe lucruri pe care le trăiserăm.
Pentru ședințele care au continuat săptămâni și luni bune.
Cel mai supărător era faptul
că mă puneau să retrăiesc acea zi în mod repetat
și că îmi sugerau moduri de a gestiona totul.
Cred că am rămas marcat de asta într-o oarecare măsură.
A avut probleme cu autoritățile.
Doar chestii mărunte, dar poliția venea la ușă uneori.
Îmi pierdusem respectul pentru tata și încrederea în el.
Ideea fundamentală era că el era protectorul familiei ca tată,
dar, din păcate, permisese să ni se întâmple asta.
În adolescență, am avut multe conflicte.
Aveam un sentiment de vinovăție pentru că nu mi-am protejat familia.
Și te simți păcălit,
pentru că ni se spune
să ne punem siguranța în seama autorităților.
Cândva, era Vestul Sălbatic.
Ne făceam singuri dreptate și îi protejam pe cei dragi cu orice preț.
Asta m-a deranjat atunci.
Eu n-am făcut asta, și îmi doresc s-o fi făcut.
Cu fiecare săptămână, lună și an care trece,
te resemnezi într-o oarecare măsură
că nu se va rezolva niciodată.
ZECE ANI MAI TÂRZIU
FRUMOASA UCISĂ DE BESTIE
În 2002, cazul lui Rachel Nickell devenise un caz de nerezolvat.
Poliția ne-a cerut mie și echipei mele să analizăm cazul.
Știam din ziare că fusese un atac foarte violent.
Și știam că Stagg fusese pus sub acuzare și apoi eliberat.
Cred că era încă suspect în ochii poliției.
Așa că poliția și-a dorit o a doua opinie,
ca să stabilim dacă, dintre probele colectate atunci,
era ceva acolo
care putea fi folosit pentru a-l identifica pe atacator.
Erau niște probe colectate cu bandă adezivă,
luate de pe corpul lui Rachel, mai ales, din părțile intime.
Și am observat
că biologii criminaliști originali nu găsiseră ADN pe aceste probe.
Ne-am dat seama imediat că ceva nu era în regulă,
fiindcă ar fi trebuit să existe din plin ADN-ul lui Rachel pe aceste probe.
Cred că știu ce s-a întâmplat.
Când ai prea mult ADN într-o probă,
asta îți poate afecta analiza și nu mai vezi nimic.
Primul lucru pe care l-am făcut a fost să repetăm analiza,
dar într-un mod ușor diferit.
Cum era de așteptat, am găsit ADN-ul lui Rachel peste tot,
dar am găsit și o mică urmă de ADN masculin.
Când am găsit această mică urmă de ADN,
chiar nu știam dacă puteam s-o prelucrăm îndeajuns
și să obținem destule informații
pentru a identifica un anume individ.
Am dezvoltat o tehnică nouă,
o nouă tehnică precisă.
Asta presupunea luarea unei mici cantități de ADN
și multiplicarea ADN-ului.
Noi îi spunem amplificare.
Astfel, se obține o valoare multiplicată, ca să ai suficient material de analizat.
A durat vreo doi ani prelucrarea tehnicii până în punctul în care putea fi folosită.
Înainte să introducem acest profil ADN în baza de date,
l-am comparat cu cel al lui Colin Stagg și nu s-a potrivit.
Așa că l-am introdus în baza de date ADN națională.
Când am făcut asta, am găsit o potrivire.
Într-o zi, a sunat telefonul pe neașteptate.
Era poliția, care avea noutăți.
Noutatea era că fusese confirmată o identitate.
Au spus că persoana identificată era un nume nevehiculat până atunci.
Am găsit o potrivire în baza de date ADN
pentru cineva numit Robert Napper.
Apoi, am descoperit că Napper era în Broadmoor
pentru că le omorâse pe o mamă și pe fiica ei.
Au avut persoana greșită de la început.
În acel moment,
mi se confirmase cel mai negru scenariu.
Altcineva fusese ucis de aceeași persoană, în aceleași circumstanțe.
Altă familie fusese distrusă.
Dacă nu mă simțeam binecuvântat că Alex a supraviețuit,
după ce am aflat ce au pățit Samantha și Jazmine,
i-am mulțumit lui Dumnezeu zilnic.
Doar din mila lui Dumnezeu, am supraviețuit împreună,
iar el a supraviețuit fizic.
Mă uitam la un meci de fotbal într-o seară.
Mi-a bătut cineva la ușă
și m-am enervat puțin pentru că pierdeam meciul.
Erau doi jurnaliști care mi-au spus:
„Știai că poliția a arestat un alt bărbat în legătură cu cazul Nickell
și că au dovezi ADN care-l încriminează?”
Le-am spus: „Vă întoarceți peste vreo oră?
Mă uit la meci.”
Au zis: „Nicio problemă.” Și au plecat.
Mă săturasem de tot.
A durat cam 15 ani.
Stagg a avut nevoie de protecția poliției. Cazul Nickell continuă să-l bântuie.
De când am fost arestat, presa a incitat cetățenii împotriva mea.
Oamenii strigau: „Vinovat”, „Spânzurați-l!”
A rămas în atenția presei, fără să-și dorească asta,
și după ce-a fost eliberat.
Nu!
Le induceau oamenilor ideea
că eram vinovat, dar că am scăpat din cauza unei erori judiciare.
Am fost nevoit să trăiesc cu asta.
Mulți l-au crezut vinovat,
dar nimeni nu a auzit dovezile în favoarea lui sau împotriva lui.
Adică el a fost ca într-un purgatoriu toți acești ani.
Acum, după 15 ani, un bărbat a fost pus sub acuzare.
E Robert Napper, de 41 de ani.
Ultimul bărbat acuzat, Colin Stagg, a fost achitat
fiindcă o polițistă a vrut să-i întindă o cursă.
Nu avusesem nicio prietenă până la 29 de ani.
Când am primit scrisoarea de la Lizzie James,
m-am burat foarte mult că o femeie era interesată de mine.
E clar că e complet nevinovat și că nu are nicio implicare în acel caz.
Azi, îmi cer scuze în fața lui
pentru greșelile făcute la începutul anilor '90.
Aveam o stimă de sine scăzută și înainte de toate astea.
Iar asta mi-a zdruncinat și mai tare stima de sine.
Devenisem paranoic.
Dacă mă uitam din greșeală la o femeie care traversa strada,
îmi luam imediat privirea de la ea,
pentru că cineva putea crede că o urmăream pe acea femeie.
Înțelesesem că asta avea să fie viața mea,
că trebuia să-mi văd de viață și să n-am încredere în nimeni.
16 DECEMBRIE 2008 CU 2 ZILE ÎNAINTE DE PROCESUL LUI NAPPER
În așteptarea procesului,
unul dintre polițiști a spus:
„După ce ajungi, vreau să ne întâlnim.”
Trebuia să-mi spună ceva înainte să ajungem în sala de judecată.
La ora 19:00, ne-am întâlnit la secția de poliție Hendon.
M-a condus în spate.
Eram doar noi doi, și mi-a împins în față un dosar.
CONFIDENȚIAL
În acel dosar, am văzut
câte erori haotice s-au produs
în această anchetă.
TENTATIVĂ DE VIOL / CRIMĂ
A fost devastator.
M-am dus înapoi cu gândul la prima zi.
La primul apel,
când am aflat că o pierduserăm pe Rachel
și că Alex trecuse prin acel calvar.
Ne străduiam să înțelegem
săptămână de săptămână, lună de lună, an de an.
Și totul a fost năruit.
Aici scria că totul putea fi prevenit.
În vara anului 1989,
cu trei ani înainte de uciderea lui Rachel, Jazmine și a Samanthei,
un violator în serie începuse să atace femei,
unele însoțite de copii,
pe aleea Green Chain Walk,
care trece prin pădure și prin parc în sud-estul Londrei
și care nu era departe de locul în care a fost ucisă familia Bisset.
Un suspect fusese identificat după ADN pentru acele violuri.
Doi oameni care au văzut afișul au contactat poliția și au zis:
„Portretul robot seamănă izbitor cu un individ pe nume Robert Napper.”
Doi detectivi care investigau violurile din Green Chain Walk
s-au dus la adresa lui cunoscută.
Le-a deschis ușa și au vorbit cu el.
I s-a spus că a fost identificat ca posibil suspect.
I s-a cerut să vină de bunăvoie să i se recolteze sânge.
Și a fost de acord.
Dar nu a venit la secția de poliție,
așa că s-au dus înapoi după el.
Își făcuse bagajele și plecase.
Dispăruse.
Ulterior, pe motiv că era mai înalt decât cel descris de victime,
anchetatorul-șef și adjunctul său au luat decizia
să fie exclus ca suspect din acea anchetă.
Deci, nu s-a mai făcut nimic.
Asta mă intrigă și azi.
Dacă Napper s-ar fi dus la secția de poliție, așa cum a agreat,
și i s-ar fi recoltat sânge,
ar fi fost arestat pentru violurile din Green Chain Walk.
Asta nu s-a întâmplat, iar consecințele au fost catastrofale.
Era ceva în dosar
care a fost pentru mine și mai devastator.
În septembrie sau octombrie 1989, cu ani înainte ca Rachel să fie ucisă,
mama lui Napper a reclamat la poliție
că el i-a mărturisit că a violat o femeie în parcul Plumstead.
Dar poliția n-a verificat.
Asta a fost o răscruce.
Dacă poliția dădea curs reclamației mamei lui Napper
și i se recolta sânge
toate atacurile care au urmat puteau fi prevenite.
Se evita atacul la care a fost martor Alex.
Se evita moartea lui Rachel.
Se evita moartea Samanthei și lui Jazmine.
Dacă-și făceau datoria, el nu mai era un om liber.
Una dintre marile crime nerezolvate a fost, în sfârșit, rezolvată.
Ucigașul lui Rachel Nickell a fost găsit vinovat de înjunghierea ei
în parcul Wimbledon acum 16 ani.
Robert Napper a fost scos din celulă și adus la Tribunalul Old Bailey.
Acolo, cu fața palidă și cu chelie, în fața părinților lui Rachel Nickell,
a mărturisit că a ucis-o pe fiica lor.
André, ai intrat în cadru…
Mărturia de azi pune capăt
unui episod compromițător din istoria poliției britanice.
Au admis că putea fi prins mai devreme și împiedicat să omoare.
Dacă poliția ar fi procedat diferit,
Rachel Nickell, Samantha și Jazmine Bisset
nu ar fi murit.
Se putea și se cuvenea să se facă mai multe.
Dacă s-ar fi făcut mai multe, am fi putut împiedica crima asta
și alte atacuri grave ale lui Napper.
Toți am crescut cu basme.
Toți am fost avertizați să nu mergem în pădure.
Să evităm întunericul, monștrii și pericolul.
Dar nu e un basm.
Există forțe malefice în lumea asta.
Am fost obligat să accept asta.
Cel mai greu mi-a fost să înțeleg de ce s-a întâmplat asta.
Am fost furios pe Dumnezeu
pentru că oamenii buni pot păți așa ceva, fără să existe un motiv.
Am avut o misiune,
aceea de a-l ajuta pe copilul lui Rachel să treacă peste asta cât mai ușor.
După ce treci prin dificultăți alături de cineva,
acele dificultăți pot distruge relația
sau o pot face mai puternică.
Am fost forțați să ne găsim alinarea singuri,
lucru care a fost benefic.
Până la urmă, am înțeles că trebuie să mă împac cu ideea asta.
Părinții mei credeau în dăinuirea spiritului.
Că mama va fi alături de mine la orice pas.
Tatăl meu a sacrificat totul pentru mine și pentru convingerile lui,
fără nicio garanție asupra rezultatelor.
A fost curajos și a făcut ce a simțit că era corect.
Îi sunt veșnic îndatorat pentru asta.
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică