Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Pappa?
Ja?
-Är du här uppe? -Ja.
16 JUNI 1993
Pappa, kan du hjälpa mig rita mamma på det här pappret?
Alex, titta på mig.
När du såg skurken, var han framför dig som jag
eller var han på den eller den sidan?
-Han var framför mig. -Han var framför dig?
-Ja. -Såg mamma honom?
-Jag tror inte det. -Inte? Såg du honom först?
Ja, jag såg honom först.
Hade han en väska?
Ja.
-Var den öppen? -Han öppnade den.
-Vad tog han ut? -En kniv.
-Vad gjorde han? -Knuffade mig.
-Knuffade han ikull dig? -Ja.
-Skurken stack sina saker i henne. -Vad stack han i henne?
En kniv. Där är hans kniv.
Såg du det?
-Ja, jag såg kniven. -Såg du hela tiden?
Jag såg… Ja, jag såg allt.
Min son bevittnade mordet på sin mor.
Men ingen kunde ha vetat hur lång tid det skulle ta
att hitta den som gjorde det.
ETT ÅR TIDIGARE
SÖDRA LONDON
Vad har du?
-Jag har en kamera. -Varför?
För att ta bilder på dig.
Gos.
Vi gillar inte dem, eller hur?
Rachel och Alex var en enhet.
Han stod i centrum för Rachel varje dag.
Hon drogs inte alls till det glittrande.
Hon njöt verkligen av livets små saker.
Njöt av tiden med de hon brydde sig om.
Det var någon som kunde göra de små sakerna roliga.
Kan inte bärga mig.
Sov.
Ge Molly en fin klapp. Lägg dig och klappa henne.
På den tiden jobbade jag som kurir fem dagar i veckan
och reste över hela landet.
Så jag var ute och gjorde min motorcykel redo för dagen.
Och trots att vi redan sagt adjö dök de båda upp.
De kom ner för trapporna och vinkade hejdå.
Det är mitt bestående minne. Av deras leende.
Stående på trappan, hand i hand.
Alex är helt avslappnad och Rachel ser underbar ut.
15 JULI 1992
Det var deras rutin att besöka Wimbledon Common.
Den har alltid setts som en säker plats.
Och Alex behövde lika mycket motion som hunden.
Annars hade de båda klättrat på väggarna.
Den dagen råkade jag vara i London.
Jag hade skickats till utkanten.
Det var före mobiltelefoner.
Så ett par gånger om dagen ringde jag för att kolla läget.
Senare på morgonen stannade jag, hittade en fungerande telefon
och ringde numret.
En man svarade i telefon.
Och mina nackhår reste sig.
Jag visste direkt att något var riktigt fel.
Han sa: "Jag är polis."
Jag frågade var Rachel var.
Han sa att det skett en olycka.
Jag sa: "Är hon död?" Han sa att han inte kunde säga.
Och det sa allt.
Jag frågade var Alex var.
Han sa: "Alex är säker på sjukhuset."
Han sa: "Stanna där. Vi skickar en polisbil."
När jag la på kollapsade jag på golvet och bröt ihop.
André, jag är precis på din mage.
Pausa.
Hej, jag…
Jag vet inte vad du säger.
Vi gillar det.
-Gillar ni det? -Ja.
Allt jag trodde om verklighetens stabilitet försvann.
Jag var i ett tillstånd som bara kan beskriva som gränsande till galenskap.
Femtonde juli 1992
fick jag veta att en kropp hittats i parken av någon ute med en hund.
Det är vårt jobb att hantera dessa situationer professionellt.
Att backa från vad du ser som en medmänniska.
Jag gick genom gräset
och svängde höger till en liten glänta.
Det var verkligen den värsta brottsplatsen.
Det såg ut som en frenetisk attack.
Offret hade attackerats, släpats
knivhuggits 49 gånger i och runt halsen och bröstet.
Och hon låg med händerna framför ansiktet
som om hon försökte skydda sig själv.
Det var monstruöst.
Detektiverna berättade att Rachel hade attackerats bakifrån.
Hon hade blivit knivhuggen flera gånger och att hon blivit sexuellt ofredad.
Att Alex hittades fastklamrad till sin mors kropp.
Att de behövde slita bort honom för att ta hand om honom.
Alex hade förts till sjukhuset.
När jag kom dit
ville de att jag talade med en psykolog innan jag träffade Alex.
Psykologen sa att barn är tåliga.
De kan ta sig igenom det värsta.
Han sa att de måste få veta, säkert, att den här personen inte kommer tillbaka.
Alex kom utburen av en sköterska och han såg väldigt dämpad ut.
Han hade sår under ögonen. och blåmärken på kinderna.
Och han hade en intensiv blick i ögonen.
Som någon gammal i en väldigt ung kropp.
Jag plockade upp honom och repeterade det psykologen sagt.
Att det skett en olycka, att mamma är död och inte kommer tillbaka.
Och han bara stirrade. Han ställde inga frågor.
Men det var tydligt att han sa: "Det vet jag redan.
Det är något du inte behöver förklara för mig."
Alex, vänd dig om och vinka till mig.
Vinka.
Han frågade aldrig var hans mor var. Inte en enda gång.
Polisen spärrade av området
strax efter kvinnans halvnakna kropp hittats av en förbipasserande.
Enligt polisen mördades hon i en våldsam attack
som bevittnades av hennes tvåårige son.
Nyhetsredaktören ringde och sa, "Vi har precis läst
att det skett en dödlig knivhuggning på Wimbledon Common.
Du måste dit med ett team nu."
Wimbledon som plats är väldigt välbärgad. Väldigt vackra hus.
Wimbledon Common är 450 hektar parklandskap
precis på gränsen till centrala London.
Mordet skedde mitt på ljusa dagen.
Polisen är säkra på att mördaren skulle vara väldigt blodig.
Eve Richings, Sky News.
Det var påtagligt hur skakade poliserna på plats var.
En förbipasserande hittade henne halvnaken
och fastklamrad vid kroppen var en liten pojke.
Polisintendent Bassett, som var ansvarig utredare
var den som gav den första briefingen.
Den lilla pojken var täckt i lera och blod.
Blodet kan ha kommit från modern.
Jag var polisinspektör och under utredningen
var jag John Bassetts högra hand.
När vi kom till platsen
Kunde jag se att hon lidit fruktansvärt under attacken.
När vi tittade noga på hennes kropp var den i en onaturlig position.
Hennes kläder hade slitits av.
Det fanns fukt i och runt hennes kropp.
Det tyder på att det kan finnas en sexuell aspekt.
Det var skrämmande att nån som kan begå ett sånt brott var på fri fot.
Har du nån som gör nåt sånt kommer det sannolikt hända igen.
och pressen är stor att fånga honom innan han gör det igen.
DAGEN EFTER MORDET
Polisen sökte en andra dag genom Wimbledon Commons 450 hektar
efter ledtrådar till mordet.
Wimbledon Commons storlek
insåg jag direkt skulle bli svår att arbeta med.
Normalt har du nog tio till femton poliser när ett mord skett.
Här var vi runt 40.
Det var uppenbart från början att det här skulle bli stort.
De identifierade den mördade mamman som Rachel Nickell.
Hennes kropp identifierades idag av pappan till hennes lilla son.
Att se bilder på Rachel Nickell.
Att se hur hon såg ut.
Hon liksom lyste av livskraft.
Folk kunde föreställa sig själva i det livet.
De kunde minnas när de var 23
eller minnas när de var nya föräldrar.
Vi fick en kärlekshistoria genom bilderna de släppte.
Det var omedelbar anknytning.
Jag hade aldrig upplevt det förut och jag har aldrig haft det sen dess.
Vi var oskiljaktiga. Vi kände att vi bara klickade helt.
Det är upplevelsen människor drömmer om att ha.
Att bli störtförälskad och att känna sig komplett med någon.
Så vi kände oss välsignade som fick det.
När Rachel blev gravid var det en chock.
Jag var 25 och Rachel var 19.
Hon var på väg att bli klar med studierna
få en karriär, ett bra jobb.
Men ögonblicket Rachel såg att jag var hängiven
visste hon att vi kunde klara det.
Så vi körde på.
Första gången du lyfter upp ett barn
och ser det andas.
Det är övernaturligt.
Helt övernaturligt.
Man måste tro på magi om man sett ett barn födas.
Rachel var en naturlig mamma.
Hon var makalös.
De två var så passionerade för varandra. De var så tillfreds med varandra.
Det är en mänsklig reaktion. Du önskar det hade hänt dig istället för dem.
Detektiven föreslog att vi hämtade lite saker från lägenheten.
Jag kastade ner Alex favoritsaker i en väska.
Hans favoritnalle, shorts och T-shirtar, hans pyjamas,
och fårskinnet som de sovit på varje natt sen han föddes.
Vi bodde aldrig där igen. Det kändes som ett utrymme som hade kränkts.
Rachel Nickells pojkvän,
den unga mamman som mördades på Wimbledon Common igår,
vädjar om hjälp att hitta mördaren.
Jag var inte förberedd när jag gick in i rummet.
Det måste funnits hundra journalister där.
Det var kameror, teleobjektiv,
tv-kameror som alla pekar mot dig som en fiendebataljon.
Alla ville se hur Rachels partner var.
Nån måste veta nåt
från attackens våldsamhet.
Den kan inte ha gått längs vägen ouppmärksammad.
Jag vill säga till de som känner personen, oavsett vad de tycker om den,
snälla kom fram innan han förstör nån annans liv.
Men alla ville också verkligen veta vad som hade hänt Rachels son.
Det var så chockerande.
Han har inte sagt nåt.
Jag vet inte hur det blir i framtiden, men han är inte så illa.
Han skadades som tur inte.
Och det mest tursamma är att de säger att han är liten nog för att minnas mycket.
Vi åkte tillbaka till parken för att lämna en ros till Rachel och ta farväl.
Vi var nu förstasidesnyheter.
Det fanns en färgbild tryckt av Alex i mina armar,
helt identifierbar.
De identifierade det enda vittnet till mordet.
Det fanns en möjlighet att nån skulle komma tillbaka
och göra sig av med sitt brotts enda vittne.
Jag visste att var vi inte i fara tidigare var vi nu en den största faran.
Tvååriga Alex sägs hålla modet uppe men är i djup chock efter hans prövning.
Jag tror inte att en tvååring har nån uppfattning om döden.
Hur länge kan traumat vara?
Det kan vara en livstid.
Ned faller regnet spolar spindeln bort…
Vi hittade en fristad i min mammas hem.
Alex hade haft mardrömmar. Hemska mardrömmar.
Kunde han sova gott hela natten var på en svår plats den sista timmen.
Så vad jag än kände var jag tvungen att ignorera.
Lägga undan och hantera sen. Du kan inte hantera det nu.
Oavsett hur hemska mina omständigheter var i det ögonblicket
kom vårt barns behov först.
Polisens försök att hitta mördaren involverar 54 detektiver.
Vad är det för namn?
Det här är ett av tre särskilda insatsrum.
Det har redan kommit 1 500 samtal från allmänheten.
Alla måste bedömas och ageras på.
Det var ett komplext fall att sätta ihop.
Hej, insatsrummet.
Vi fick utstå kaoset för att få så mycket information som möjligt.
Telefonerna ringer.
Du har ju sett bilderna på Rachel.
-Ja. -Ja?
-Har du sett henne innan? -Nej.
På allmänningen tog vi vittnesmål.
Nån måste ha sett personen
på väg mot mordplatsen eller bort från mordplatsen.
Det högt tryck på att hitta ett vittne.
Det är Rachel Nickells mordpatrull. Har du redan blivit stannad?
Men vi arbetar så fort vi kan.
Vi har en eftersläpning. Det förnekar jag inte.
Men till slut kommer vi träffa alla.
Det är upp till mig och de poliser jag jobbar med.
Vi kommer ta honom.
Prover togs från brottsplatsen
och skickades till labbet för DNA-analys.
Jag fortsatte träffa en vägg.
Biologen sa: "Vi hittar inget."
Och jag tänkte: "Vad menar du? Hennes DNA, då?"
"Nej, vi hittar inget."
Det hade aldrig stött på tidigare. Det var konstigt.
Så forskaren sa: "Vi ska titta på det igen från en annan aspekt."
Men fortfarande ingenting.
Det kändes hopplöst för denna person behövde hittas så fort som möjligt.
Här var vi två till tre veckor senare och var inte närmare än första dagen.
Där hade vi en mordplats utan vittnen,
utan forensiska bevis.
Och det var allt. Hur går man vidare därifrån?
Eftersom situationen var så svår
ville polisen prata med Alex om det han sett.
Eftersom vårt mål var att hitta personen, men framförallt
se till att det inte händer någon annan, om vi kan.
Vi behövde vara försiktiga med hur vi hanterade unge Alex
för det var uppenbarligen en traumatisk händelse han bevittnade.
Därför fick vi råd om hur vi skulle göra det.
Hur går det?
Och rådet var att vi borde hantera det via en barnpsykolog.
Kan du visa Jean din dinosauriebok?
Jag gillar pterodactylerna.
Ja.
Jag var barn- och ungdomspsykiatriker.
Det här var unikt i vår erfarenhet.
Det är det enda fallet jag jobbat med
där barnet var det enda vittnet till ett våldsbrott.
-Titta, min dinosauriebok. -Jag gillar dem. De flygande.
-Men jag gillar alla. -Du gillar alla, ja.
Jag sa att vi kunde använda mitt hem.
Under den första intervjun var det en polis där,
André, jag och den lilla pojken.
Polisen hade stora förhoppningar
att barnet, ung som han var, kunde ge dem mer information.
Jag hade ingen erfarenhet om hur det här intensiva arbetet
kunde påverka ett litet barn.
Ändå var den rationella delen av min hjärna överens om vikten
att försöka förhindra fler mord. Så det fanns ett dilemma där.
Det var ett svårt beslut att fatta.
Så jag försökte vara så vaksam som möjligt.
Gick vi över gränsen behövde vi sluta.
Det var läskigt igår, eller hur?
Hur kändes det?
Dinosaurien var den stora.
Det var en stor dinosaurie på marken och de tre små åt den, eller hur?
-Ja. -De var täckta av blod, eller hur?
Täckta av blod? Det måste ha varit svårt.
De kommer inte se det.
Beslutet togs att det vore bäst om hennes frågor kom från mig
för att få ett naturligt svar.
Alex hade blod på sig. Du hade blod på dig.
Dina kläder var täckta av blod, eller hur?
-Ja. -När du var med mamma den dagen.
Jag försökte bara fokusera på Alex och observera honom.
Han hade inte sagt mycket. Han ville inte titta på folk.
Men jag tror att han visade stress
efter ett extremt trauma.
Hela hans kroppsspråk och rörelse visade det.
Jag tror att du nu vet att hemska saker plötsligt händer.
Jag tror att du är väldigt rädd.
Jean tyckte att det var bättre att trycka på.
Så när du såg mannen stå där, tittade han på dig eller på mamma?
Mamma.
Så han sa inget till dig?
-Nej. -Skrek han inte åt dig?
-Skrek han åt dig, Alex? -Nej.
När mina frågor närmade sig händelsen kunde man se förändringen.
Han blev spänd.
Alex, slog han dig?
-Nej. -Med handen?
Nej.
Min oro var inte hur mycket information vi kan få från ett barn.
Det var vilket lidande sessionerna skulle skapa
och skadan mot hans återhämtning.
Jag kan inte säga det.
Nej, det gör ont att minnas, va?
Du säger: "Jag kan inte säga"?
-Jag kan inte säga det. -Inte?
Det var ett mysterium. Hur mycket han kan ha sett.
Jag önskar att han inte sett nåt alls.
Det var ett hopp om att han hade stötts bort och allt hade hänt
utanför hans
kännedom och förståelse.
Du vet när mamma låg på marken och mannen hade gått?
-Sa du nåt till henne? -Nej.
-Pratade du med henne? -Nej.
Var du rädd?
Ja.
Trodde du att hon sov?
Ja.
-Gjorde du det? -Ja.
Ville du att hon skulle vakna?
Ja.
Vaknade hon?
Nej.
Det var intensivt.
Det var nya sessioner efter ett par dagar, i ett par veckor.
Alex kunde visa upp det otroliga minnet hos ett litet barn.
Händelserna, hur de utvecklades, var skurken kom ifrån.
Från bakom dem.
Hur han gick därifrån.
Tvättade händerna i en bäck och sen försvann.
Alex, vad hade mannen som skadade din mamma för byxor?
-Den där. -Den där?
Sen började Alex beskriva personen.
-Vilken färg var de? -Blå.
-Vilken färg var hans skor? -Den färgen.
Vi fick en beskrivning av honom. En yngre vit man,
vit skjorta över blå byxor,
bruna skor.
Men det viktigaste av allt var att han hade ett bälte över skjortan.
Som ett slaktarförkläde.
Alex beskrivning liknade den från en kvinna
som hade sett en man på väg mot mordplatsen
tio minuter före mordet.
I en vit tröja, mörka byxor med nån sorts väska.
Så vi kom till slutsatsen att av alla på allmänningen
var det troligtvis den misstänkte.
Nu behövde vi bara hitta honom.
Är det korrekt att säga att ni gjort få framsteg än så länge?
Ja, det är en rättvis bedömning.
Jag hade hoppats att vi skulle ha honom i förvar nu.
Men när du ser storleken på mitt problem här på allmänningen
så förstår du varför.
I brist på bevis konsulterar polisen kriminalpsykologer
för att skapa en profil på angriparen.
På den tiden såg vi filmer som När lammen tystnar…
Vi intervjuar alla seriemördare i förvar
för en beteendeprofil.
…där kriminalpsykologer hittar misstänkta genom profilering.
Jag är intresserad. Amerikanarna har som sagt haft stora framgångar.
En expert de konsulterat är Robert Ressler, en pensionerad FBl-agent.
Ressler har intervjuat många av USA:s mest ökända sexmördare
som Jeffrey Dahmer.
Han säger att mannen som mördade Rachel Nickell är oorganiserad.
Folk tänker om det är en seriemördare.
Ser vi det här igen om några dagar eller veckor?
Vi har att göra med en oorganiserad, frenetisk,
möjligtvis mentalt störd individ.
Trots att John Bassett hade träffat Bob Ressler var det bara i förbifarten.
Men det ansågs att vi borde utveckla profileringsidén.
Så den viktigaste brottsprofileraren
som jobbat med polisen tidigare
blev involverad i utredningen som rådgivare.
När polisen bad mig om hjälp
var det oftast för att de fastnat på något sätt.
Och jag är säker på att det var så med Rachel Nickells mord.
Paul Britton har jobbat på några av landets mest ökända brottsfall.
I varje fall säger polisen:
"Det jag vill ha är nåt som hjälper mig identifiera en förövare."
Dennis Nilsen, intervjuad i fängelset av psykologen Paul Britton
förgrep sig hemlösa unga män.
"Nåt som hjälper mig förhindra personen från att göra det igen."
Rättspsykolog Paul Britton säger att paret West inte är så unika.
Han är säker på att det finns andra massmördare på fri fot.
Jag blev ombedd att titta på fallet
mellan tre och fyra veckor efter att Rachel hade mördats.
Och vad de ville ha från mig var min åsikt.
En psykologisk analys över vem som kan ha gjort det här.
Jag har brottsplatsmaterialet.
Jag har videon. Jag har kartor.
Men vad jag måste göra
är att själv besöka platsen.
Det finns en parkering vid en väderkvarn i parken.
Vi parkerade där
och gick till brottsplatsen.
Vad förövaren skulle titta efter är en plats där han kan hitta ett utsatt offer.
Nånstans där han skulle kunna observera.
Övervaka.
Han väntar på att hitta den som är närmast hans preferens.
Det råkar vara stackars Rachel Nickell.
Han kunde titta och observera
för han är en iakttagare. En övervakare.
Och väldigt ofta,
och jag talar fritt om det går bra,
har du det här…
"Den slynan såg ner på mig."
"Jag godtar inte det."
"Jag tar henne."
Du har en mycket fokuserad avsikt att förinta den här unga kvinnan.
Men Rachel Nickell skulle nog inte låta sig dödas…
…utan att göra motstånd.
Men om nån i princip säger:
"Gör det jag vill nu annars skadar jag barnet,"
förändras allt.
Barnet är där som gisslan.
Barnet är där som en förhandlingsvara.
Hon vet att hon ger upp sitt liv för sitt barns.
Jag kunde vara helt tydlig.
Han kommer döda andra. Det här är ingen engångshändelse.
Det är bara en stillbild i en pågående film.
När du kom tillbaka till mamma, stod hon eller låg hon ner?
Det minns jag inte.
Fortsätt inte fråga mig de här frågorna, pappa.
Du är jätteduktig, Alex. Du är jätteduktig.
Dagar blir veckor. Veckor blir månader.
Vi nådde en punkt där det bara blev tungt och repetitivt.
Och då kände jag att:
"Vi fortsätter för färre resultat. Vad mer kan han ge?"
-När du kom tillbaka… -Jag har fått nog.
-Har du fått nog? -Ja.
-En sista fråga, Alex. -Nej. Inte mer.
Okej, det är okej. Kom hit.
Du har varit jätteduktig.
-Vi pratar om resten en annan gång. -Nej.
Nej, jag skulle fortfarande ha fått nog.
-Du hade fortfarande fått nog? -Ja.
Vi ska inte prata mer.
Polisen ville göra ett sista försök.
De kom på den desperata idén att åka till Wimbledon Common och återuppleva det.
Jag tror att de hoppades att se platsen skulle utlösa fler minnen.
Jag såg chansen som väldigt liten.
Men jag kunde inte förbjuda det.
Okej.
Så nu är det inte samma upprepade session
i samma miljö. Det kanske har värde.
När vi kom dit var han motvillig att lämna bilen.
Det som störde honom var närvaron av alla dessa okända vuxna
för polisen hade dykt upp.
Det var inte bara de han var van vid. Det fanns flera andra poliser.
Tillslut lämnade vi bilen och började gå.
När vi började gå var han glad.
Vi gick längs den vägen.
Alex och jag började springa för skojs skull.
Han hade kul. Men vi hade ett gäng poliser bakom oss
och en psykolog bakom oss.
Polisen ledde oss
men jag såg att pojken visste vart vi var på väg…
…och mindes saker.
Vi kom närmare och närmare brottsplatsen.
Jag var medveten om att barnet blev allt stelare.
Jag är rätt säker på att han mindes.
Alex?
Mannen som dödade mamma, var var han?
Var det här?
När började han prata med mamma?
Minns du?
Du sa till mig
att han pratade med mamma innan han dödade henne.
Minns du var han pratade med mamma?
Nere vid dammen?
Och sen kom ett tillfälle när han snubblade och föll framåt.
Och han ylade och snyftade.
Och det var då André hade fått nog.
Det här är så jävla dumt.
Han grät och jag tappade det.
Det räckte. Jag hade fått nog.
Det tog för hårt på honom
och för hårt på mig också.
Gå! Nu går vi, för fan!
Så jag lyfte upp honom och gick tillbaka till bilen.
Vi körde iväg i full fart och lämnade dem bakom oss.
Men jag var inte i körskick
så jag stannade så fort jag kunde. Hittade en lugn plats
och brast ut i gråt. Jag kunde inte sluta.
Jag kunde inte hindra mig. Jag kunde inte vara stark då.
Jag visste att han tittade på mig. Han var lugn då.
Men jag behövde få ut det.
Och när jag tagit mig samman
sa jag att jag var ledsen
och vi åkte hem till farmor.
Vi drog oss undan.
Det var sista gången jag såg dem.
Jag gjorde vad jag kunde.
Jag var inte nöjd med det jag gjort men jag försökte och…
Sorg. Och…
En medvetenhet om ett försök som inte hade funkat.
Först, ett ökänt brott som två månader sen skapade rubriker i hela landet.
På Wimbledon Common en ung mor, Rachel Nickell,
överfölls och knivhöggs flera gånger.
Det verkar vara ett slumpmässigt mord
vilket gör det extremt svårt att lösa.
Ikväll lägger polisen alla kort på bordet
och ber landet om hjälp att namnge mördaren.
Vi kom till ett punkt
där vi var ganska nöjda med beskrivningen vi hade.
Att han var mördaren.
Då var det dags att gå till media
för att se om någon har ett namn
på vem det här kan vara.
Han var i 20- till 30-årsåldern.
Han var över 178 cm lång och hade kort brunt hår.
Han hade vit skjorta med knappar och mörka byxor, möjligen blå,
och bar på en liten, mörk väska.
Märkligt nog var bältet över skjortan i stället för runt byxorna.
Nu lägger vi till några välgrundade gissningar.
En konsulterande klinisk psykolog har skapat en trolig profil av mördaren.
Det de fick av mig
var en detaljerad psykologisk analys av mördaren enligt mig.
Mördaren är under 30 år. Han bor i närheten.
Han har få vänner och har ensamma hobbyer.
Han kan vara intresserad av kampsport. Han gillar porr.
Han har ingen stadig flickvän.
Tidigare flickvänner har funnit honom bristande, sexuellt oerfaren…
Jag sa att det var en förövare som inte skulle bo långt borta.
Det är nån som kände till allmänningen, som hittade där.
Han skulle ha rest till fots.
Telefonnumret att ringa…
Efter Crimewatch
kom många telefonsamtal.
Vad gäller Rachel Nickell-mordet
hade 90 samtal kommit sist jag pratade med teamet.
Tio är väldigt intressanta.
En man har hamnat högst upp på polisens prioritetslista.
Vi fick telefonsamtal från två eller flera lokalbor
som sa att konstnärens bild
såg ut som en man vid namn Colin Stagg.
Och de antydde att de trodde att han var den typen av person
som kunde ha utfört mordet.
Och han erkände att han var där ungefär samtidigt som Rachel hittades.
Kvinnan som såg en man på väg mot mordplatsen
pekade sen ut Stagg i en vittneskonfrontation som den personen.
Enligt polisen greps mannen vid middagstid igår.
Han förhörs fortfarande.
Stagg bodde nära allmänningen
så när han greps genomsöktes hans lägenhet.
Den var väldigt konstigt inredd.
Jag minns att det var nåt på ytterdörren när vi kom.
Det stod: "Kristna, se upp" eller nåt liknande.
EN HEDNING BOR HÄR.
Och det fanns ett rum där stjärntecknen var målade på golvet
och det fanns gotiska bilder överallt.
Det var en bisarr plats.
En polis hittade ett skåp och i skåpet fanns överlevnadsutrustning.
Det fanns knivar.
Det fanns också en klubba med en boll på toppen.
Det tydde ju på att det inte var en normal samhällsmedborgare.
Att det var nåt konstigt med honom.
Och så passade han perfekt in på förövarprofilen.
Det fanns ett problem.
Trots att han passade förövarprofilen
hade vi inte tillräckliga bevis som kopplade honom till mordet.
Han erkände att han brukade sola naken på allmänningen,
och han åtalades för blottning men släpptes sen.
Det var uppenbarligen en besvikelse för han var inte bara en bra misstänkt.
Han var utredningens enda misstänkta.
Så vi behövde lista ut om han var vår mördare.
Och utan rättsmedicinska bevis
visste vi inte.
Efter de släppt Colin Stagg var media på vår tröskel.
Alex var det enda vittnet till mordet på sin mor,
och vem som än gjort det var fortfarande på fri fot.
Så han var i fara.
Då visste jag att vi inte var säkra här och jag behövde föra bort honom.
Vi litade inte på nån.
Så vi vidtog alla försiktighetsåtgärder för att inte följas, inte spåras.
Och körde ut i mörkret.
Vi åkte till kusten
för att skapa så stort avstånd mellan oss och en mördare på fri fot
och journalister som var villiga att göra allt.
Vi lämnade vänner och familj. Vi lämnade allt materiellt bakom oss.
Vi lämnade hemmet vi delat.
Vi tog bokstavligen bara det vi kunde bära.
Vi korsade gränsen och gick in i en ny värld.
SEX MÅNADER SENARE
Rachel och jag pratade alltid om att flytta till Frankrike.
Jag tillbringade mycket tid där som tonåring.
Spelade mycket tennis
och liftade runt. Så jag kände till landet ganska väl.
Vi var i en liten by bara några kilometer från kusten.
Stannade utanför dörren för första gången med nycklarna i handen, öppnade dörren
med en underbar känsla av att påbörja nåt nytt.
Jag har bara två. Du har 50 där borta.
Titta under…
Det var idylliskt.
Ett fint litet hus.
Utsikt över gården.
Det fanns höns i hagen. Valpar som sprang runt.
Och vi kunde äntligen stanna upp
och känna oss för och ha lugn och ro omkring oss.
Alex, lugna dig.
Lugna dig.
Du kommer att få ont i magen om du äter så.
Det kändes som att vi lämnat en stor del av ondskan bakom oss.
Det kändes som om vi var på en fridfull plats.
Till slut verkade det gå bra för oss.
Det var verkligen lycka.
Att få ha den anonymiteten igen.
Detektiven som leder jakten på Rachel Nickells mördare
som mördades på Wimbledon Common för ett år sen
säger att utredningen minskar om det inte sker några större framsteg.
Jag skulle tro att om inget avgörande kommer fram inom två månader
är det nog slutet på utredningen.
John Bassett sa att det saknades nya ledtrådar.
Att utredningen hade gått så långt den kunde
och började nedtrappas.
Men hela tiden var det nåt på gång.
Det stod: "Jag har bifogat ett beundrarbrev
och vill du inte läsa det behöver du inte det."
Men nyfikenheten tog över och jag behövde läsa det.
Vi fick ett samtal från en kvinna som hade sett Colin Stagg på tv.
Hon sa: "Den mannen
har jag brevväxlat med efter en kontaktannons.
De är väldigt konstiga brev."
Han använder de snuskigaste, vulgäraste orden man kan använda.
Han frågade om jag gillade hans brev.
Jag sa att jag inte var imponerad av det.
Han sa att han skrivit ett till
och undrade om jag ville ha det. Jag sa nej.
Och att fick jag ett till brev skulle polisen få det.
Hon skickade breven till oss.
Vilket gav oss en inblick i hur Colin Stagg tänkte.
Sen bad John Bassett mig gå upp till hans kontor
och jag presenterades för en kvinnlig polis.
Bassett sa: "Detta är min inspektör.
Jag vill att han ska veta vad som händer."
Sen förklarades det för mig att det skulle ske en hemlig insats
för att upptäcka om Colin Staggs sexuella fantasier
kunde röja information om mordet som bara mördaren kunde veta.
Polisen kom och frågade om jag kunde hjälpa dem med en hemlig insats.
Det skulle fungera så
att undercover-polisen skulle skriva ett brev till Colin Stagg
med det falska namnet Lizzie James.
Hon försöker få honom att skriva om sina sexuella fantasier till henne
så att om han skrev tillbaka
på ett sätt som liknade
sättet Rachel Nickells mördare skulle skriva tillbaka
hade du grunden för fortsatt utredning.
Och Colin Stagg skrev tillbaka.
Kära Lizzie. Jag är så glad att du gillar mina brev
och att du är lika frisinnad och ohämmad som jag.
Jag vill dominera dig.
Det jag ska göra med dig kommer få dina ögon att tåras.
Du lämnas förödmjukad och smutsig.
Polisen var väldigt uppspelta
när de första sexuella elementen kom tillbaka från Colin Stagg.
De känner sig nu berättigade i sin verksamhet.
Att det fanns mer att ta reda på och att de inte slösat bort sin tid.
En dag, efter att vi hade varit där i kanske ett år,
låtsades jag och Alex slåss med svärd.
Och han sa: "Det här är som när skurken kom."
Och jag försökte…
Jag stannade upp och försökte fortsätta som vanligt.
Så en morgon satte jag mig vid det lilla röda bordet,
satte upp kameran
och försökte prata om det som hände.
Alex ville rita och ville att jag skulle hjälpa honom.
Pappa, kan du hjälpa mig rita mamma på det här pappret?
När vi fortsatte rita berättade Alex saker
som gjorde det tydligt vad han hade sett.
Såg mamma honom?
Jag tror inte det.
Inte? Såg du honom först?
Ja, jag såg honom först.
Hade han en väska?
Ja.
-Var den redan öppen? -Han öppnade den.
-Vad tog han ut? -En kniv.
Där är mamma. Där är skurken.
Var är kniven?
-Vad gjorde han med dig? -Knuffade mig.
-Knuffade han ner dig? -Ja.
-Skurken stack sina saker i henne. -Vad stack han i henne?
En kniv. Där är hans kniv.
Såg du det?
-Ja, jag såg kniven. -Såg du hela tiden?
Jag såg det… Ja, jag såg allt.
Alltihop.
Han var där och såg allt.
Hade tagit in allt det.
Överlevt nästan ett helt år och höll allt i huvudet själv.
-Såg du allt? -Jag såg allt.
Tittade du bort?
Ja, jag tittade ditåt.
Jag tittade ditåt för att se om något annat hände.
-Jaså? -Ja.
Var det hemskt?
Ja, det var hemskt.
Det var svårt att höra. Det är ditt barn. Din bebis.
Han var där. Rachel var där. Inte jag.
Hela året försökte jag tänka mig det.
Om och om igen. Jag ville veta vad de genomlidit.
Jag ville kunna göra nåt åt det eller dela det på nåt sätt.
Och här fick jag det bekräftat.
Exakt vad som hände, vad Alex hade sett.
Jag var tillbaka i att föreställa mig
hur det måste varit för dem båda.
Och några veckor senare kom nyheten
att de skulle åtala Colin Stagg för mordet på Rachel.
Scotland Yard säger att Colin Stagg greps vid 05.30 i morse
i hans hem i sydvästra London.
Adressen där gripandet gjordes
är inom en och en halv kilometer från där Rachel mördades för drygt ett år sen.
Polisen grävde upp hans trädgård och sökte med metalldetektorer.
Colin Stagg greps och fördes till Wimbledons polisstation
som mordmisstänkt.
Hans gripande följde en hemlig insats som involverade en kvinnlig polis.
Hon påbörjade en nära relation med Stagg.
Vill du presentera dig formellt?
Ja, jag är tjänstgörande polis.
I den här intervjun är jag känd som Lizzie James.
Om jag skulle visa dig 30 eller 40 brev
som du utbytt med Lizzie James,
har du då nåt att säga om din önskan att ha samlag
och sexaktiviteter på Wimbledon Common
och i skogsmark som involverar användning av knivar…
Ingen kommentar.
…där blodet ska få flöda?
Ingen kommentar.
Under den hemliga insatsen
träffade Colin Stagg undercover-polisen
och det han gjorde var att ge henne ett brev
som introducerade knivar och en massa andra saker
som var fanns i mördarens fantasier.
-Minns du brevet nu, Colin? -Ingen kommentar.
"Sen går mannen till sin klädhög och tar fram snöre och en kniv."
Det Rachel Nickells mördare hade
var en serie mycket specifika element i sin fantasi
som inte är så vanliga.
Och nu verkar Colin Stagg ha exakt samma uppsättning fantasier.
Vi måste titta på fantasierna som de utvecklats
som du skrev till Lizzie James.
Den ökande avvikelsen,
den ökande dominansen, det ökande våldet.
Behovet av att förödmjuka och dominera.
Det var så mycket som pekade på att han var mördaren.
Jag tror att det som hände var att du gick längs vägen
och satte dig på en liten gräsplätt.
Jag tror att du beskrev det i ett av dina brev till Lizzie James.
Det faktum att du ser den här vackra blonda kvinnan
som närmar sig från ett avstånd.
-Hände det så med Rachel? -Ingen kommentar.
Du tittade ner från din utsiktsplats och såg henne.
Och du rusade ner och överföll henne. Och du knuffade pojken med ansiktet nedåt.
Knuffade ner pojken i leran.
-Ingen kommentar. -Sen knivhögg du Rachel 49 gånger.
Ingen kommentar.
Den 15 juli 1992 på Wimbledon Common
mördade du Rachel Nickell
och orsakade hennes död genom flera knivhugg.
Ingen kommentar.
Efter att ha hållits över natten
fördes Colin Stagg till Wimbledon Magistrates Court,
åtalad för mordet på Rachel Nickell.
Domare häktade honom till nästa vecka.
Åklagarmyndigheten konsulterades
med alla bevis angående breven och intervjun.
och det bestämdes att det fanns tillräckliga bevis för att åtala honom.
Med Colin Stagg borta från gatorna var det, så vitt jag såg det, över.
Så jag bestämde att det var passande att satsa på nåt annat.
Så jag lämnade utredningen.
Att Colin Stagg nu satt häktad gav en lättnadskänsla.
Men vi lärde oss tidigt…
Jag visste att när du gått igenom en sån situation som vi gjort
skyddar du dig själv konstant och har en vänta och se-mentalitet.
TRE MÅNADER SENARE
PLUMSTEAD, SYDÖSTRA LONDON
Polisen jagar mördaren av en fyraåring och hennes mamma.
De säger att det är ett av de mest skakande fallen de utrett.
Jag är mamma.
Samantha och Jazmine Bissets vänner försöker ännu ta in händelsen.
Det som chockat polisen är mordens grymhet.
En högre uppsatt polis sa att Sams skador var fruktansvärda.
Jag anser mig vara ganska hård.
Påverkas inte mycket.
Men även nu får det mig att tänka:
"Jesus, vad i hela friden hände där?" Det var fruktansvärt.
Micky Banks var min polisintendent.
Han var förundersökningsledaren. Jag minns att han la armen om mig
och sa: "Rog, stålsätt dig.
Det är det värsta jag sett." Jag minns det än idag.
Sen gick vi in med kriminalteknikerna och genomsökte lägenheten.
Det var en liten lägenhet, ett sovrum. Vi förstod att Samantha Bisset bodde där
med sin fyraåriga dotter men de fick dela sovrum.
Hon var ensamstående, hade nog inte så mycket pengar.
Det fanns många leksaker i sovrummet, många av Jazmines teckningar på väggarna.
De verkade stå varandra nära.
När vi gick in
blev det uppenbart att Samantha möjligen knivhöggs till döds i korridoren,
släpades till vardagsrummet,
och placerades på en stor kudde i en stjärnposition.
Och hon hade blivit lemlästad.
Ett försök hade gjorts att ta av hennes ben
och kroppen hade öppnats.
När vi gick tillbaka genom korridoren
var sovrummet på höger sida nära ytterdörren.
Och vi gick in i sovrummet,
och en liten flickas huvud som kikar ut från under ett täcke.
Man kunde se det rufsiga håret.
Det visade sig att hon hade kvävts och sexuellt ofredats.
Så hon var död men hon såg sovande ut.
Första tanken var att vi måste få tag på förövaren, för det är en galning.
Alla ville fånga jäveln som hade begått brottet.
Det var en sak som vi alla var överens om. Gör vi inte det blir det ett till mord.
För när de börjar är det uppenbart att de kan bli seriemördare.
Det fanns hundratals fingeravtryck
som måste gå igenom fingeravtrycksavdelningen,
var och ett för sig.
De behövde titta genom ett förstoringsglas
och identifiera fingeravtrycken på virvlar och märken.
Det är en konst.
Men inom två månader hade vi lyckats eliminera alla fingeravtryck.
Vilket i sig är ganska ovanligt
eftersom det brukar vara ett eller två som förblir oidentifierade.
De är ofta den misstänktas.
Det fanns inget DNA. Det fanns inga ledtrådar.
Inget alls som kunde hjälpa utredningen.
Vi hittade absolut ingenting vilket är högst ovanligt.
Det fanns inga tecken på inbrott
och polisen erkänner att de har få spår i fallet.
Och motivet för mordet på en mor och hennes dotter
verkar bara mördaren känna till.
Jag blev kontaktad av min dåvarande överintendent
om att jag borde ta in Paul Britton
Han var en expert.
Han hade gjort mycket på Rachel Nickell-utredningen.
Jag blev tagen till själva mordplatsen.
Lägenheten som Samantha och Jazmine Bisset bodde i
är väldigt viktig för var den ligger.
Precis bakom lägenheten finns en trädgårdsyta.
Och bortom den
finns det en rad träd
där han sitter, han tittar, han uppfyller sina fantasier,
och får såna tankar.
"Du kommer inte reta mig.
Du kommer inte förlöjliga mig.
Vi får se hur du mår när jag är färdig."
Paul Britton, hur väl tror du dig känna honom?
Jag tror att vi vet ganska väl vad han tänkte
när brottet skedde.
Men jag vill att han berättar hur han hamnade på den vägen
som ledde honom till att döda, att skada Samantha.
Du vill att han berättar? Han ringer nog inte och säger:
"Får jag tala med Paul?" och här är hans svar.
Jag tror att det finns en möjlighet att han vill göra det.
Det är extremt ovanligt att allmänheten attackeras av främlingar.
Att barn närvarar är ännu ovanligare.
Han har nog gjort nåt liknande tidigare.
Han har inte bara gjort det här. Du arbetar upp till den nivån av våld.
Och vi kunde inte förstå hur
inom loppet av 16 månader
med Wimbledon Common-mordet och Plumstead-mordet,
två olika personer kunde begå så våldsamma, djärva brott.
Var det möjligt att samma person begick båda brotten?
Offren var väldigt lika i ålder och utseende.
Båda hade ett barn närvarande under attackerna.
Och antalet knivhugg på Rachel Nickell och Samantha Bisset var runt 50.
Så på vår begäran
kom utredarna från Nickell-utredningen till vårt incidentrum
För att diskutera likheterna i fallen.
Och de i stort sett avfärdade vår tanke
om att brotten kunde ha begåtts av samma person.
För att Colin Stagg satt häktad när Bisset-familjen mördades.
Och vi försökte antyda att de kunde ha gripit fel person.
Hur möttes det?
Med fientlighet och totalt…
"Det finns inte en chans att vi har fel."
De hade sin misstänkte
och var inte intresserade av att diskutera det.
De var säkra på att de hade rätt kille.
Öppnar presenterna!
Det hade gått ett och ett halvt år och Alex var på en bra plats.
Det finns inte många presenter under trädet nu.
Det finns jättemånga presenter.
Han hade börjat skolan, hade fått vänner.
Så han blomstrade verkligen.
Det är en stor kran.
Vid den tiden
hade jag fått höra
att polisen behövde Alex vittnesmål i Colin Staggs rättegång.
De hoppades att han kunde ge fysiska beskrivningar
och beskriva hans rörelser före och efter attacken.
Så än en gång var det pest eller kolera.
Vad ska vi göra?
Om det är han och vi inte dyker upp är han fri igen.
Men vad är priset Alex måste betala
när han måste möta personen som gjorde det?
Det var nog bara en känsla.
En känsla att något stod så fel till.
Det var ett av de första brotten jag jobbat med
där varje fingeravtryck eliminerades.
Micky Banks pratade med mig.
Han ville att fingeravtrycken skulle kollas igen.
Särskilt Samantha Bissets.
Micky kämpade hårt för att det skulle hända
och tillslut gav fingeravtrycksavdelningen efter
och gick med på att omgranska några av de mer misstänkta avtrycken
som hittades i lägenheten.
En tid senare ringde han och sa att vi har fått resultat.
Några av fingeravtrycken som först identifierats som Samantha Bissets…
…tillhörde faktiskt
en man som hette
Robert Napper.
Det var ett heureka-ögonblick.
Jag glömmer det aldrig. Herregud, jag var överlycklig.
De hittade tre eller fyra av Nappers fingeravtryck i lägenheten.
Ett var på kanten utanför altandörren och lite på insidan
där han uppenbarligen tagit sig in genom de franska fönsterna.
Han bodde i nära. Han hade en kort kriminell bakgrund
och hade faktiskt tillbringat två månader häktad.
Napper greps i sitt hem i fredags.
Han bodde i Plumstead High Street, en kilometer från mordplatsen.
Efter han gripits var det uppenbart att han led av nån psykisk sjukdom.
När han intervjuades
gav han väldigt konstiga svar i tredje person
som om han pratade om nån annan.
Han var den typen trodde sig vara annorlunda.
Han var reserverad. En konstig kille.
Alla som träffade honom sa samma sak. Han var konstig.
Vi åkte till hans lägenhet på Plumstead High Street.
En väldigt liten enrummare.
Han hade ingen säng vilket jag tyckte var konstigt.
Han sov tydligen på golvet.
Sen började vi söka igenom fastigheten.
Och snabbt hittade vi den röda verktygslådan
som stod på golvet.
Den var låst
och vi ville desperat veta vad som fanns inuti.
När vi öppnade den fanns det knivar.
Det fanns en bok.
Och i boken fanns det metoder om strypning
och sårbara punkter på kroppen,
som användes för att attackera människor. För att immobilisera eller döda dem.
Där fanns en kartbok.
I den fanns massor med anteckningar och klotter.
Då kunde vi inte lista ut vad de var.
Och vi trodde att de skulle bli viktiga
för att identifiera hans brottsplatser.
Och på ett av klottren
fanns en trappa.
som såg ut att kunna vara Heathfield Terrace.
Och i det klottret hade han skrivit: "potentiellt område".
Han hade identifierat det som ett möjligt mål.
En 28-årig man har åtalats för morden
på en ensamstående mamma och hennes fyraåriga dotter i november.
Idag förnekade Robert Napper mord men erkände dråp.
Samanthas mördare väntas dömas senare idag.
Det riktigt sorgliga med fallet var att Samantha var det enda barnet
och hennes mamma, Margaret,
återhämtade sig aldrig från förlusten av sitt enda barnbarn och barn.
Det är illa nog att förlora sin dotter men sitt barnbarn också?
Familjen är utplånad.
En tragedi. Hemskt.
Och för att göra det värre
dog hennes mamma dagen innan Napper skulle ställas inför rätta.
Så det är bara ett väldigt sorgligt fall.
Nån gång senare
tittar vi på kartorna igen.
Trots att de flesta markeringarna var i sydöstra London…
…fanns det en särskild markering långt från Plumstead
i Richmond Park, sydvästra London.
Den heter Isabella Plantation
och var öppen mark nära Wimbledon Common.
Platsen för Rachel Nickell-mordet.
TVÅ ÅR SEN RACHELS MORD
Mr Stagg förhördes först av polisen förra september.
Han ska infinna sig i rätten, åtalad för Rachel Nickells mord i morse.
Jag informerades före rättegången att Alex inte behövdes.
Hans vittnesmål behövdes inte.
En del av mig var tacksam att han skulle slippa det.
Men jag var också orolig att vi inte gjorde allt vi kunde.
Och några dagar senare kom chocknyheten.
En vän ringde för att höra hur jag mådde efter nyheten.
Jag frågade vilken nyhet. Och han sa: "Vet du inte?"
Han sa: "Det har kastats ut."
Mannen som anklagats för mordet på Rachel Nickell
i Wimbledon för två år sen
gick idag fri från rätten innan rättegången ens börjat.
Det var en total chock.
En domare riktade skarp kritik mot polisens metoder
efter att ha kastat ut fallet mot mannen åtalad för Rachel Nickells mord.
Colin Stagg gick fri efter mer än ett år i häkte.
efter att bevisprovocerats av en hemlig polisinsats
som kritiserades av domaren och bedömdes vara otillåtlig.
Jag var arg för att den som bestämde att bevisen var bra
och kunde tåla granskning uppenbarligen hade gjort ett misstag.
Och jag var arg att personen som avfärdade fallet
kanske tog det för långt för det fanns starka indicium.
Det fanns nog en känsla att om det fanns ett beslut att fatta,
om Colin Stagg begick ett mord,
borde det fattas av en jury.
Men vi kom inte så långt.
Försvaret argumenterade att poliskvinnan ljugit,
erbjöd sex och ett förhållande.
Domaren sa att polisens beteende vittnade om överdriven iver.
Ett försök att belasta den tilltalade genom bedrägeri av den värsta sorten.
Vi misslyckades.
Och det är ingen bra känsla.
"Mitt liv har förstörts av halvdana psykologiska teorier
och berättelser för att tillfredsställa sexuella begär från en undercover-polis.
Domaren såg att det aldrig fanns några bevis.
inga rättsmedicinska, inget erkännande, inget."
På frågan om Colin Stagg borde få en ursäkt från polisen
sa Sir Paul Condon att polisen bett om ursäkt
till dem de ansåg berättigade.
Jag ber inte om ursäkt
för Metropolitanpolisens utredning i det här fallet.
Jag stöder mina polisers handlingar.
Jag tar fullt ansvar för polisens handlingar i det här fallet.
Det kändes som om vi var tillbaka på dag ett.
Med mördaren på fri fot och inget skydd.
Det som verkligen underströk det var att polischefen gjorde ett uttalande
om att de inte letar efter nån annan.
Just nu finns ingen ny information.
Inga nya ledtrådar att utforska.
De trodde att Colin Stagg kom undan med mord och nu var fri.
Jag kände inte att jag kunde lita på nån.
Och vi undrade alltid om vi behandlades annorlunda
för att jag var en ung färgad man.
Du förlorar tron på systemet.
Så alla avslut
som skulle bli meningsfulla behövde vi hitta själva.
Vi kunde inte förlita oss på yttre omständigheter för att få det.
I många år gjordes inga framsteg.
Inget hade förändrats gällande vad vi visste.
Från dag ett var det vi tre.
Min pappa, jag och vår hund, Molly.
Det var de vi var som familj.
Pappa visste att jag förstod vad som hade hänt.
Att min mamma älskade mig,
och att hon inte skulle vilja lämna mig.
Så pappa och jag pratade inte om min mamma.
Vi pratade inte om det förflutna.
Men jag kände ändå en ilska att det hade hänt
och vad jag än gjorde kunde jag inte stoppa det.
Jag tror att om du bevittnar den sortens ondska
som ett litet barn…
Illusionen du har, att dina föräldrar, hur bra de än är,
verkligen kan skydda dig från skada.
Jag tror att det kollapsar.
Alex var absolut en riktigt söt liten pojke.
Det fanns en glädje där.
Men före tonåren fanns det en ilska.
Och ilskan var, med all rätt, riktad mot mig.
Jag var väldigt arg över många saker vi upplevt.
Sessionerna som pågick i veckor och månader.
Det som var jobbigast för mig var att tas tillbaka
till den dagen upprepade gånger
och förslag som gavs om hur jag borde känna om det.
Jag antar att jag bar en del av det med mig.
Han hamnade i trubbel med lagen.
Bara småsaker men ibland stod polisen vid dörren.
Jag tror inte att jag hade samma respekt,
samma tillit till min pappa som jag en gång hade.
Det grundläggande var att han var familjens beskyddare som pappa
och hade tyvärr låtit detta hända oss.
Så i tonåren hade vi många konflikter.
Jag hade en enorm skuldkänsla för att jag inte skyddat min familj.
Och man känner sig dum. Man känner sig som en idiot.
För vi blir tillsagda att sätta vår säkerhet i händerna på andra myndigheter.
En gång i tiden, i vilda västern, tog du lagen i egna händer
och skyddade dina nära och kära med allt som än krävdes.
Och det slog mig just då.
Jag gjorde inte det. Jag önskar att jag hade det.
För varje vecka som går, för varje månad som går,
för varje år som går
har du på någon nivå förlikat dig med
att detta kanske aldrig löses.
TIO ÅR SENARE
SKÖNHET DÖDAD AV ODJUR
År 2002 blev Rachel Nickell-mordet ett kallt fall.
Polisen kom och frågade om jag och mitt team kunde titta på det.
Jag visste från att ha läst tidningarna att det var en våldsam attack.
Men jag var medveten om att Colin Stagg hade anklagats och frikänts.
Men att polisen fortfarande misstänkte honom.
Så de ville att vi skulle se på det med nya ögon
och se om materialet de samlade in då,
om det fanns nåt där
som kunde användas för att identifiera Rachels angripare.
Det fanns tejp som använts för att samla in DNA
på Rachels kropp och särskilt de intima delarna.
Vi märkte att
att de ursprungliga forskarna inte hade hittat nåt DNA.
Så vi visste direkt att nåt var fel.
Det borde ha funnits en stor mängd av Rachels eget DNA på tejpen.
Det jag tror hände är att
om du har för mycket DNA i ett prov
kan det överväldiga metoden så du inte ser nåt.
Så en av de första sakerna vi gjorde var att upprepa det
men på ett lite annorlunda sätt.
Precis som väntat fick vi massor av Rachels DNA.
Men vi fick också ett litet spår av manligt DNA.
När vi fick en antydan om manligt dna
visste vi inte om vi skulle kunna utveckla det tillräckligt,
få ut tillräckligt med information
för att identifiera en specifik individ.
Så vi utvecklade en helt ny metod, en ny känslig metod.
Den gick ut på att ta en liten mängd DNA från ett prov
och sen multiplicera DNA:t.
Vi kallar det förstärkning.
Så du har en större mängd än tidigare. Du har tillräckligt för att analysera.
Det tog ungefär två år
att utveckla denna metod till den grad att vi kunde använda den.
Innan vi jämförde DNA-profilen med databasen
jämförde vi med Colin Staggs.
Den stämde definitivt inte överens med honom.
Så vi la in den i den nationella DNA-databasen.
Och när vi gjorde det fick vi en matchning.
Telefonen ringde en dag,
från ingen stans. Det var polisen och de hade nyheter.
Nyheten var att en person hade identifierats.
Och att den identifierade var ett helt nytt namn.
DNA-databasen gav en träff
på någon som heter Robert Napper.
Sen upptäckte vi att Napper satt på rättspsyk
för han hade också begått mord på en mamma och en ung dotter.
Det hade varit nån annan.
Då visade det sig att vårt värsta scenario hänt.
Att nån annan mördats av samma person under samma omständigheter.
Ännu en familj förstörd.
Visste jag inte hur välsignad jag var att Alex överlevde
när vi fick reda på vad som hänt dem…
Jag tackar Gud varje dag.
Det är bara genom Guds nåd vi överlevt tillsammans.
Det är bara genom Guds nåd han fysiskt överlevde.
Jag såg en fotbollsmatch på tv en kväll.
Det knackade på min dörr.
Jag var lite irriterad för jag missade matchen.
Två journalister stod där och frågade:
"Visste du att polisen gripit en annan man i samband med Nickell-mordet
och att de har DNA-bevis?"
Jag frågade: "Kan ni komma tillbaka om en timme? Jag tittar på matchen."
"Inga problem", sa de och gick.
Jag var trött på alltihop. Det pågick i 15 år.
Colin Stagg hade polisskydd idag
då Nickell-fallet fortsätter hemsöka honom.
Från det att jag greps fanns det tidningsartiklar
som rörde upp folks känslor mot mig.
Folk skrek saker som: "skyldig, häng honom", och sånt.
Mr Stagg var fortfarande obekvämt kvar i medias rampljus efter frigivningen.
Nej!
De intalade folk att:
"Vi vet att vi hade rätt man, men han gick fri på en teknikalitet."
Det fick jag leva med.
Många trodde att han var skyldig men ingen hörde bevisen för eller emot honom.
Så han levde i ett slags limbo i alla dessa år.
Nu, 15 år senare, har en man åtalats.
Han är 41-årige Robert Napper.
Den senaste som åtalades, Colin Stagg, frigavs
för att polisen försökt bevisprovocera honom.
Jag hade aldrig haft en riktig flickvän innan jag fyllt 29.
Så när jag fick ett brev från Lizzie James
kände jag mig verkligen lycklig att en kvinna visat intresse för mig.
Det är tydligt att han är helt oskyldig till någon inblandning i fallet.
Och idag ber jag om ursäkt till honom
för de misstag som begicks i början av 1990-talet.
Jag hade väldigt dålig självkänsla innan det började.
Det här slog ner mig ännu djupare.
Det gjorde mig paranoid.
Om jag råkade titta på en kvinna som korsade vägen
tänkte jag genast: "titta bort".
För någon kanske observerade mig och tänkte att jag förföljde henne.
Och jag tänkte: "Det här är ditt liv nu.
Du får bara gå vidare. Lita inte på nån."
TVÅ DAGAR FÖRE NAPPERS RÄTTEGÅNG
Innan rättegången sa en av poliserna:
"När du landat så träffas vi."
Det var något jag behövde veta innan vi kom in i rättssalen.
Klockan sju på kvällen träffades vi på polisstationen.
Han visade in mig i ett rum.
När bara vi var närvarande sköt han över en mapp.
KONFIDENTIELL
Det jag såg i dokumenten
var bara en kaotisk katalog av fel
som utgjort hela utredningen.
VÅLDTÄKTSFÖRSÖK
Det var helt förkrossande.
Det tog mig tillbaka till första dagen.
Det första samtalet. De första nyheterna att Rachel hade tagits ifrån oss
och att Alex genomgått en sån prövning.
Vi hade försökt förstå det
vecka för vecka, månad för månad, år för år.
Och allt har exploderat.
För här står det att allt gick att förhindra.
Sommaren 1989
tre år innan Rachel Nickells mord
och morden på Samantha och Jazmine
började en serievåldtäktsman attackera kvinnor,
några med barn närvarande,
på Green Chain Walk-vägen
som går genom skogsmark och öppen mark i sydöstra London.
Och är inte långt från platsen där Bisset-morden skedde.
DNA hade identifierat en misstänkt för våldtäkterna.
Två personer som hade sett affischen kontaktade polisen och sa
att konstnärens bild såg mycket ut som en kille som heter Robert Napper.
Två poliser som utredde Green Chain Walk-våldtäkterna
gick till hans adress.
Han dök upp. Båda pratade med honom.
Han fick höra att han hade varit identifierats som en möjlig misstänkt.
Han ombads komma och frivilligt lämna blod
vilket han gick med på.
Men han kom inte till stationen.
Så de åkte tillbaka.
Han hade packat väskorna och åkt.
Han hade stuckit.
Senare
på grund av att han var längre
än beskrivningarna offren gav
fattades beslutet av utredaren och hans ställföreträdare
att utesluta honom som misstänkt från utredningen.
Så inget annat gjordes.
Vilket förbryllar mig än idag.
Hade Napper kommit till polisstationen som han sa och ett blodprov tagits
hade han gripits för Green Chain Walk-våldtäkterna.
Det hände inte.
Det fick katastrofala konsekvenser.
Och så fanns det nåt bland dokumenten som var ännu mer förödande för mig.
TIDSLINJE
I september eller oktober 1989 och flera år innan Rachel mördades
anmälde Robert Nappers mamma till polisen
att han erkänt en våldtäkt på en kvinna på Plumstead Common.
Men polisen följde aldrig upp det.
Det var ett vägskäl.
Om polisen hade följt upp på Robert Nappers mammas samtal
och tagit ett blodprov
hade det kunnat förhindra alla attacker som följde.
Attacken Alex bevittnade gick att förhindra.
Rachels död gick att förhindra.
Samantha och Jazmines död gick att förhindra.
Hade de gjort sina jobb ordentligt hade han inte varit fri.
Vi ser idag hur ett av de stora olösta morden äntligen blir löst.
Idag fanns Rachel Nickells mördare skyldig
att ha knivhuggit henne till döds för 16 år sen.
Napper leddes från cellerna
och upp till bänken här i Old Bailey.
Grå och tunnhårig, med Rachels föräldrar som åskådare
erkände han till slut mordet på deras dotter.
André, jag i ditt…
Dagens erkännande avslutas
ett av de mest klandrande händelserna i Scotland Yards historia.
De erkände att de kunde tagit honom tidigare och hindrat dödandet.
Hade polisen agerat annorlunda
hade Rachel Nickell, Samantha och Jazmine Bisset
inte behövs mista livet.
Mer kunde och borde ha gjorts.
Hade mer gjorts hade vi kunnat förhindra detta
och andra allvarliga attacker från Napper.
Vi växer alla upp med sagor.
Vi växer upp med varningen att inte gå in i skogen.
Mörkret, monstren, faran.
Men det är ingen saga.
Det finns sann ondska i världen.
Jag blev verkligen tvingad att acceptera det.
Min största förvirring var varför.
Ilskan mot Gud
att såna här saker kan hända bra människor utan nån som helst förklaring.
Jag hade en uppgift.
Det var att hjälpa Rachels barn igenom detta på bästa möjliga sätt.
Jag tror att folk man går igenom svåra saker med,
antingen förstör det er och er relation
eller så gör det relationen så mycket starkare.
Vi tvingades till slut hitta vårt eget avslut
vilket jag tycker är bra.
Och det var i slutändan insikten om att
du inte har nåt annat val än förlika dig med det.
Mina föräldrar trodde på andens evighet.
Att min mamma alltid skulle vara med mig, vart jag än gick.
Min far offrade allt för mig och det han trodde på.
Utan några garantier på hur det skulle gå.
Han var modig nog att göra det som kändes rätt.
Jag står i evig skuld till honom för det.
Undertexter: Sam Sporrong