Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Искам да видя този хубав град.
Да, искам да видя този хубав град.
Аз просто,
искам да видя този хубав град.
Иска ми се да видя този хубав град, някой ден.
Някой ден и аз,
искам да седна на приветствената маса.
О да, искам да седна на приветствената маса.
Просто искам да седна на приветствената маса.
Искам да седна на приветствената маса.
Да видя този хубав град,
някой ден.
О, някой ден и аз
искам да пея без умора,
просто искам да пея без умора.
Да, искам да пея без умора.
Искам да пея без умора.
Да седна на приветствената маса,
МАСАТА ЗА ДОБРЕ ДОШЛИ
да видя този хубав град, някой ден.
Някой ден...
Хората винаги са мигрирали.
Винаги търсейки онзи неуловим дом на хоризонта.
Как разбираме, че сме добре дошли?
Как разбираме, че сме у дома?
Къде сме у дома?
Домът ни казва кои сме.
Домът ни казва какво харесваме.
Казва ни кого обичаме.
С какво се храним.
Какво казваме.
На какъв език.
Домът е усещането на слънцето по кожата ти.
Той е начина, по който луната се накланя в небето.
По който звездите кръжат отгоре.
Никой не иска да напусне земята на своите корени.
Миризмите, звуците.
Усмивките, близостта.
Утехата от всичко познато.
От всичко, от което сме родени и създадени.
Но понякога
нямаме избор
и се местим.
Ето я трудната част.
Всички сме напуснали дома.
Всички сме мигрирали, без да разберем.
И вече сме на друга планета.
Планета с променен климат.
Планета, на която сякаш изобщо не са живели хора.
Сега всички ние се местим натам.
Без значение дали ни харесва.
А това означава, че всичко ще се промени.
Може никога повече да не се върнем у дома.
Цялата устойчивост, останала от този свят,
е на път да се изпари.
Климатът се променя, без да можем да го управляваме.
Всеки трети човек на планетата
се очаква да загуби дома си поради изменението на климата.
Милиарди ще загубят домовете си.
Ще сме част от най-великата масова миграция в човешката история.
Правителствата знаят, че това предстои,
но не строят пунктове за помощ и имиграционни центрове.
Те издигат стени и строят бежански лагери.
Когато нещата се влошат и хората все повече искат да се придвижат,
виковете за стената стават все по-силни.
Това място. Бог да благослови Америка.
Дано да вдигне стената и получи парите.
Нужна е. Нужна ни е стена.
Това не е игра. Това е Америка.
Когато 15 000 души настъпват насам,
как можеш да ги спреш?
Не можеш. Няма...
Правителствата по света инвестират в граничната сигурност
и лишаване от свобода.
Стените символизират расизма.
Милитаризация.
Национализъм.
Фашизъм.
Тази страна е наша. Тази е вашата.
ДА СИ ВЪРНЕМ АМЕРИКА
И когато всички трябва да се преместим, къде ще отидем?
Какво ще е, когато стигнем там?
Ще ни приемат ли?
Ще приемем ли онези, появили се на прага ни?
Стената символизира цялата тази омраза.
А кое е обратното на стена?
Каним ви на нашата маса на дигата.
Няма покривка,
но всяка нишка от нашите истории изтъкава гоблен.
Хората на тази маса са пресекли много реки, за да стигнат дотук.
Хора от всички континенти, изтласкани от измененията на климата.
Тръгвайки оттук за първи път,
за да питат
къде е домът сега?
Поседни при нас и чуй историите ни.
Започнахме със семейство, чиито рай е изгорял напълно.
Здравейте, аз съм Али.
Животът ми беше хубав и благословен.
Домът ни беше толкова специално място.
По време на пожара всички заседнахме в задръстване.
Пожарникарите също.
И се чува песен.
Мисля, че беше на Би Джийс, по радиото.
Резервоари с пропан избухват.
И звучеше: "Да останеш жив, да останеш жив..."
Тогава пожарникарите казаха
да оставим колите и да тичаме към най-близкия паркинг,
защото огънят приближаваше.
...да останеш жив, да останеш жив...
ПАРАДАЙЗ, КАЛИФОРНИЯ 2018
Това беше.
Това беше моята "JBL PRX dual 15" професионална тонколона.
Правя звуково подсилване.
Диджействам и подобни.
Нямаше официално предупреждение.
Нямаше предупреждение? - Не.
Нямаше предупреждение за населението или друго.
Чули сте взривове.
Непрестанни взривове.
Чуваха се експлозиите на резервоарите с пропан.
Тогава разбрах, че пожарът е на километър и половина от нас.
Точно така.
Ще звънна.
Ето оттам можеше да видиш огъня.
Беше оранжево.
Колко казаха, че беше, около 800 футболни игрища?
80 в минута.
Огромен пожар. Движи се бързо.
ПАРАДАЙЗ КАЛИФОРНИЯ
Това тук щеше да е спалнята ни.
Тя се роди ето там.
Домът беше първото нещо, което тя познаваше.
Аз просто се огледах и се чудех какво да взема.
Да.
Държах бебето,
което плачеше, защото беше гладно.
В същото време се опитвах да приготвя багажа ни.
Пътят, на който бяхме заседнали, е точно през дърветата там.
Поехме по пътя и незабавно попаднахме в задръстване.
Не стигнахме по-далеч от три километра от къщата.
Седях в колата.
Мислех си, няма да загина така.
Не и по този начин.
Току-що родих дете.
Няма да загинем така, с всичките деца.
Няма да загинем така.
Али, Джейсън и семейството им са имали късмет.
Загинаха 85 души
и всичко в Парадайз изгоря.
На новата ни планета с изменен климат е по-горещо и по-сухо от всякога.
Обикновеният горски пожар сега е климатичен ад.
Поглед към апокалипсиса.
Изгорели и после втечнени бебешки шишета.
Гуми... - Контролни табла...
Бар плотове, микровълнови фурни.
Телевизори с LCD екрани.
Сателитни чинии. - Маратонки.
Пластмасови контейнери за органична бейби рукола.
Фотоапарат, дрехи.
Единственото, което не изгоря, бяха паркингите.
Можеш да върнеш количката на стойката за пазарски колички,
но супермаркетът вече го няма.
Накрая един полицай изкарваше всички от колите им
и каза да продължим пеш.
И така, всички на пътя започнаха да тичат.
Казаха ни да отидем на един паркинг.
Целият този паркинг тук беше пълен с евакуирани хора.
В началото беше наистина много страшно.
Навсякъде около нас огън, без изход.
Просто валеше жарава.
По-късно казаха: "Добре, има разчистен път.
Ако още имате автомобил, потегляйте.
Карайте, не се отклонявайте.
Не рискувайте останалите. Тръгвайте."
Много дим ли вдишахте?
О, да. Те нямаха маски.
Момчетата ми ползваха парче плат,
всеки от тях, а после като ги измих,
бяха толкова мръсни.
Направо черни.
Навсякъде се виждаха каравани,
дори и в дворовете на къщите и е лесно да се сетиш,
че са подготвени за живеене.
Бройката преместили се,
която чух, е около 22 хиляди.
Това са съвременни бежанци.
Климатични бежанци,
живущи само 50 км надолу по пътя в каравана, в Чико.
Това бъдеще ли е?
Американската мечта рухва навсякъде около нас.
Няма безопасно място от Атлантическия до Тихия океан.
Къде ще сме в безопасност?
Няма географски отговор.
От бряг до бряг
пожари, наводнения, екстремен климат от всякакъв вид.
Тъканта на американската стабилност се е разкъсала,
нишките са разплетени.
Градовете ни се рушат по-бързо, отколкото могат да се възстановят.
Сърце, което е
препълнено като сметище.
Работа, която бавно те убива.
Синини, които не заздравяват.
БОУЛДЪР, КОЛОРАДО 2021
Изглеждащ така уморен, нещастен...
Никой от нас не би подозирал някога,
че подобен пожар може да мине през квартал като този.
Идеален като на снимка.
Деца си играят в двора. Може да се случи на всеки.
Въпросът в този момент е кога, не дали.
ЛОС АНДЖЕЛИС, КАЛИФОРНИЯ 2025
...Ще поема
ръкостискане за спокоен живот
от въглероден оксид.
И без аларми и изненади.
Без аларми и изненади,
без аларми и изненади.
Тихо
УРАГАНЪТ ХЕЛЕН АШВИЛ, СЕВЕРНА КАРОЛИНА, 2024
Тихо...
УРАГАНЪТ "ИДА" КРАНФОРД, НЮ ДЖЪРСИ 2021
УРАГАНЪТ "ИРМА" 2017
АМЕРИКАНСКИ ВИРДЖИНСКИ ОСТРОВИ 2018
Това всъщност беше основната част от къщата.
Вярно.
Баня към основната спалня. Това беше стаята на сина ни.
Всекидневна, трапезария и после кухня.
Повечето беше от "Ирма". После "Мария" взе останалото.
Тук имахме стъклени врати и там също.
След като отвя покрива, останалото се срути.
Къде отиде покрива?
Не съм сигурна.
Дори днес казвам,
че минаха месеци, преди да осъзная, че бях бездомна.
Помня как тогава си мислех, че сме забравени.
Не сме много заможна общност и хората живеят просто.
Но после попадаш в ситуация, в която това се превръща в бедност.
ХИЛДЕЙЛ, ЮТА 2015
Не зная накъде ще поема, но сега сме климатични бежанци.
...толкова спретната къща.
И толкова красива градина.
Без аларми и изненади,
без аларми и без...
Никой не очакваше, никой не беше виждал
такива пожари в предградията.
Не е като да има хиляди свободни къщи в квартала,
в които да се нанесат хора.
Децата им ходят на училище. Те ходят на работа.
Никой няма план.
О, ами ако целия квартал изгори, къде ще отидем?
...Тихо,
тихо.
Забрави, както другите преди нас.
Камъни, търкалящи се обратно в океана.
Продължи напред, вече си платил цената.
С пари не можеш да купиш океан...
Това, което виждам всеки ден при бедствия.
Е да приветстваш хората и да им дадеш най-доброто,
което имаш в този момент.
Бях при обилни дъждове на други места в Бразилия
и става все по-зле и по-зле.
Лио Фара, известен пожарникар в Бразилия, основава Хумус,
организация на първа линия, която се явява при бедствия.
Толкова са много, че не може да реагира достатъчно бързо.
Най-бедните живеят на върха на планината.
По-евтино е, но е рискова зона.
Нищо не може да те подготви да вземеш завоя във Вила Сахи
и да видиш река от кал, замръзнала на място.
Преди шест седмици това беше оживено гето.
О, човече. По дяволите.
Виж, това беше мястото.
Имаше много къщи тук.
Боже мой.
Тук е имало къщи? - Да.
Мисля, че тук загинаха 50 души.
За съжаление, тук намерихме само трупове.
Лио казва, че това тук е от малките.
В Рио де Жанейро тези свлачища са отнели хиляди животи.
За седем часа се изляха 637 мм дъжд.
Падаха дъждовни бомби от небето.
Земната атмосфера е с 5% по-влажна от зората на индустриалната епоха.
Това е, защото топлият въздух задържа повече водни пари от студения.
Топлият въздух от затопления климат може да събере цялата тази пара,
а това, което отива нагоре, трябва да слезе долу.
Хората имат спомени тук. Затова не искат да се местят.
Децата им са родени тук. Тук е техният живот.
Всичко се е случило тук.
Когато сме на място на бедствие,
много често хората ни молят да копаем,
за да открием снимките.
Не искат телевизорите, а си искат спомените.
В това няма никаква справедливост.
Няма как да се каже, че за всичко си има причина.
Но има една странна и мистериозна нишка,
която свързва всички нас.
По време на бедствие се виждат разнищените й краища.
Ако реагирате на това бедствие, можете да дръпнете тази нишка,
да я издърпате и да видите къде вплита всички нас.
Във всеки живот трябва да падне малко дъжд.
Знаете израза.
Но нашият свят е построен за определено количество дъжд.
Малко повече и всичко започва да се руши.
Почвата се свлича.
Отидох да взема Карина Лапента, преводач.
Добро утро.
Едва успяхме да се доберем до нейния квартал.
Никой в региона не остана незасегнат.
Тук всичко беше наводнено.
Карина е темпераментна, пънкарка със златно сърце.
Ще останем приятели завинаги.
Значи водата е стигала чак вътре?
Да.
Тук е
едно от нещата, които ни дариха.
Всичко, което виждате, са дарения, защото загубихме всичко.
След като видя опустошението на гетото,
Лио ни отвежда на мястото, където са преместени хората.
Празен комплекс от апартаменти в град на име Бертиога.
На 45 минути път.
За този комплекс от апартаменти, едва завършен, са чакали
други хора, на чието място са настанени преместените.
Тук е сурово, оруелско, голо, изолиращо, потискащо.
Като затвор.
Временно убежище
без следа от жизнеността на гетата.
Всичко наред ли е?
В този мрачен пейзаж пристига ангела със синя коса, Габриел.
Аз съм от Баия.
Преди седем години
се разкрих като гей и ме изгониха от вкъщи.
Положението ми беше сложно, живеейки на улицата три месеца
и в Сао Себастиао открих мястото за ново начало.
Самият той, жертва на свлачищата, губи апартамента си,
но решава да се вземе в ръце и става доброволец в кампанията за помощ,
където веднага е признат за лидер.
Идвайки тук, хората нямат нищо.
Буквално, само дрехите на гърба им. Нямат мебели, никаква покъщнина.
Питам хората как го преживяват.
Вслушвам се за техните изпитания и нужди
и после се опитвам да им помогна.
Къщата ми бе напълно разрушена.
Изгубих всички документи, но останах жива.
Той ми помогна.
Посред това наводнение, където помагах на хората,
разбрах, че леля ми е починала и трябва да разпозная тялото.
Спрях да помисля дали да отида да разпозная тялото
или да помогна на тези, които са живи,
тези, които имат нужда от помощ.
Реших да помогна на живите.
Щом е починала, трябва да оставя болката настрана
и да помогна на нуждаещите се, които са живи.
Всички искат да разкажат историите си. Да разкажеш помага да се излекуваш.
Това научих за помощта на първа линия.
Всичко опира до слушането.
Хората искат да разкажат своята част от историята.
Слушането е помощ. Дори вие, които слушате сега.
Габриел беше от слушателите-експерти, който излъчваше състрадание
и търпение и любов,
защото слушането помагаше и на него.
Общността е обединена, животът на хората вече е преплетен.
Затова хората винаги гледат да си помагат.
Всичко се срути. Всичко.
Беше рай, който вече нямаме.
Бащата на съпруга ми също си отиде.
Спокойствието на нашето място.
Животът, който имахме преди, никога няма да се върне.
При бедствие често
има местна организация, която поема нещата.
В този случай - Вердескола, следучилищна програма за местни деца.
Всеки град трябва да има Вердескола.
Място за обучение и грижи за следващото поколение.
Мария Антония го ръководи.
Тя е като любимата ти учителка от детската градина.
Това са децата, които бяха с мен сутринта.
Имаме около 30 психолога, които работят с тях,
тъй като повечето са загубили близък човек или дома си.
Били са преместени. Някои са загубили всичко.
Когато се случиха свлачищата, занятията бяха спрени
и мястото бе превърнато в импровизирано убежище,
болница, първа помощ.
В първите две класни стаи беше болницата.
Тук имаше две хирургични зали.
Но Мария Антония не е само идейният лидер
и моралната крепост на този град.
Тя също е жертва на свлачище.
Отивам с нея до къщата й за първи път след свлачището.
Боже мой. - Добре дошъл на верандата ми.
Може би желаете кафе във всекидневната?
Разбира се.
Човече, това е...
Невероятно.
Тежко е. - Искам да погледна и тук.
Заповядайте. - А!
Това беше пералното помещение.
Леле.
Хладилникът все още е там.
Това ще го взема.
Искаше най-обикновения и най-малък предмет.
Това е за водата ми.
Малката мрежа против комари за чашата чай,
която пиеше всяка сутрин в кухнята си.
Някак беше оцеляла.
Малките неща...
Малките неща, които ти напомнят, че си човешко същество.
Мисля, че дойде отгоре.
Малките неща, които ти казват: "Тук живееш.
Това си ти."
Прилича на местопрестъпление.
Спалнята на внуците ми ей там.
Стаята им за игри.
Тук обикновено децата са спали и играли?
Да, беше спалня за шестима внуци
и всички бяха на други места.
Отдолу беше стаята на иконома ми.
Той почина.
Започнах да копая през тази стая и го намерих ето тук.
Починаха 58 души във Вила Саи,
където е моята Вердескола.
Седем деца, които посещаваха моето НПО.
Ако не променим начина си на живот
и въздействието му върху света, това ще се случва все по-често.
На следващия ден с Карина отидохме в едно гето да видим щетите.
И тогава онази нишка започна да дърпа.
Странният миг, когато знаеш, че нещо ще се случи
и по никакъв начин не би могъл да се подготвиш или да го предскажеш.
Семейство минава зад нас.
Двама души с дете.
Надвесиха се и казаха: "Хей, вижте,
ако записвате свлачищата на видео,
гледката отгоре е много по-добра."
Беше приветствие.
Здравейте.
Последвахме го.
Качваме се чак до горе. Всеки ден.
Стъпалата вероятно са десет етажа.
Казаха ми, че са усетили къщата да потрепва
и са излезли точно преди да се свлече надолу по склона.
Цялата страна на планината падна
върху онази къща там.
Сега те живееха с цялото си разширено семейство
практически в коридор.
После казаха: "Заповядайте, влезте."
Като стари приятели, които сме срещнали току-що.
Тук е стаята на брат ми, където спи с децата си.
Домакинята ни се представя като Джесика.
Водата се изливаше все по-силно.
Казах: "Да излизаме!" Точно преди къщата да се срути.
От другата страна беше по-зле. Къщите им се срутиха.
Вътре имаше деца. Беше трагично.
Оцелелите се криеха в супермаркета.
Съседи изгубиха домовете си.
За други беше по-лошо, изгубиха близки.
Как се чувстваш ти?
При всеки дъжд
се страхувам за семейството си.
Страхувам се за децата.
Тя се страхува за децата.
Опитваме се да се върнем към нормалното.
Да отглеждаме и защитаваме децата си.
О, Джесика.
Трудно е.
Всички работим на пълен работен ден, но това можем да си позволим.
Безопасните райони са много скъпи. Бедните райони са по-опасни.
Без значение колко печелим, дори с четирима възрастни е трудно.
Аз живях на улицата.
Разказва ни за предразсъдъците, от които страда от дете.
Точно като Габриел, принуден да живее на улицата.
Напуснах дома на 13 години.
Напуснала е на 13 заради сексуалната си ориентация.
Не си сама, нали?
Живея наблизо.
Не си сама.
Нищо не е случайно, нали?
Нищо не е случайно.
Можеш да си поплачеш, но не и да се предаваш, нали?
Някак си семейството на Джесика беше останало
без помощ, но Карина умееше да се появява и да слуша.
Аз съм повече мъж от повечето мъже.
В момента на бедствието имаме избор да направим връзка или не.
Да протегнем ръка или не.
Да издигнем стена отвътре или да изградим приветствие.
Онова дърво там.
Не зная.
Но ме е страх, наистина се страхувам, че ще падне.
При всеки дъжд и вятър се моля на Бог да защити семейството ми.
Веднага слизаме до Лио да потърсим помощ за Джесика.
И за наш шок и ужас,
Лио се обръща към нас и извиква:
"Какво за бога, не е наред с вас?
Не знаете ли, че ако се качите в този район там,
наркокартелите, които управляват цялото село,
могат да ви вземат за полицаи и да ви убият на място.
Не може да влизате в тези квартали с камера.
Имате късмет, че сте живи."
Но после Лио пое въздух, успокои се и каза: "Виж, мога да помогна.
Познавам временната съветничка в този квартал.
Казва се Полетчи.
Полетчи трябва да ви съдейства,
за да се върнете отново в този квартал.
Нужна ви е защитата й."
Срещал съм се с много градски съветници по мое време,
затова очаквах политик, бюрократ на средна възраст.
Който хапне, повтаря.
Леле, колко грешах.
Когато тя минава по улицата, всички й махат с ръка.
Всички я обичат. Тя е като местна знаменитост.
От осем години имам собствен бизнес. Продавам тапиока на плажа.
Навремето не се идентифицирах като транс.
Това е нещо ново.
Това е моята идентичност.
Днес изглеждам наистина красива, добре поддържана
за вашия документален филм.
Осъзнах, че искам да върша нещо важно.
Нещо за общността ни, с цел.
Нещо, което да промени нещата.
И след това започнах да говоря
за проблемите на града.
После, на последните избори,
бях избрана за заместник-съветник.
Защото който хапва, повтаря.
Тапиока от Полетчи.
Защото който хапва, повтаря.
Тапиока от Полетчи!
Не знаем дали утре това място ще е безопасно.
Има много бедни хора, все още живущи в опасни райони.
Защото наемите тук са изключително скъпи.
Туризмът вдига наемите.
Къде ще живеят хората?
По склоновете или близо до реки.
Защото който хапне, повтаря.
Тапиока от Полетчи.
Искам да строят по-безопасни сгради.
Трябват ни сигурни и достъпни жилища.
Така че всички достойно да живеят на безопасно място.
На последните избори получих смъртни заплахи.
Веднъж отсъствах от града и бяха нахлули в къщата ми.
Аз съм тук, за да разчупя тези парадигми.
Начин да покажа смелост на хората.
Да не се страхуват.
Да се сближават повече.
Трябва да можем да се държим за ръце и да приветстваме.
По дяволите, целуни ме.
ТАПИОКА ОТ ПОЛЕТЧИ
Когато пристигнах, всичко беше разрушено.
Като бойно поле.
И тогава се случи.
Нашият хомосексуален екип-мечта по бедствията
от работници по взаимопомощ се стече на помощ.
Знаеш ли, че слънцето е в очите ти.
И урагани и дъждове.
Черни и облачни небеса.
Тичаш нагоре и надолу по склона,
включваш и го изключваш, когато искаш.
Няма какво да те развълнува или да те повали тук.
И ако нямаш друг избор,
знаеш, че можеш да следваш гласа ми
през тъмните завои и шума на това зловещо малко градче...
Гражданска защита провери ли къщата?
Дойдоха тук и казаха, че къщите са обитаеми.
Че можем да живеем тук. Щом имало покрив, няма проблем.
Който няма къде да иде, да се върне.
Старата ми къща беше по-добре, но се срути в дерето.
И така, всички живеем тук заедно.
Да. Всъщност не са идвали тук.
Прелетели са с дрон и са казали, че е наред.
Готвят на дърва зад къщата.
Нямат нищо.
Къщата им е срутена.
Има огромно дърво на върха на склона.
А къщата виси отстрани на хълма.
Положението е опасно.
Има доста деца в къщата.
Това е токсично.
Хора, откачам заради това.
Това масло е силно запалимо.
Конструкцията на къщата е застрашена.
След калните свлачища се почувствах наистина сама.
Единственият друг вариант за подслон беше църквата.
Ако отида в църквата, ще изпитам предразсъдъците и омразата.
Непоносимо е. По-скоро ще остана сама.
Затова предпочитам да остана тук и да рискувам живота си,
вместо да се изправя срещу тези фанатици.
Бедствието ни притисна всички,
но трябва да покажем сила, дори да ни затварят устите.
Идентифицираш ли се като транс?
Готино.
Да.
Честно казано, не мисля, че това е моето тяло,
но го приемам.
В него съществуваме.
Как е истинското ти име?
Казвам се Джефиньо.
Джефиньо?
Добре е да се знае.
Приятелите ме наричат Джефиньо или Джеф.
След спечелване на доверието, Джеф може да каже, че е "Той"
и Джеф може да ни каже всичките си грижи.
Това е общност.
Общност, изстрадала толкова предразсъдъци и омраза.
Общност, нуждаеща се не само от храна, вода и подслон,
но и от хора с разбиране.
Това са едни от най-коравите хора на земята,
претърпели тройна катастрофа на климата, фанатизма и бедността.
Това са хората, които знаят как да бъдат силни при криза.
Обърни внимание, човечество.
ЛГБТИ отряда за взаимопомощ има урок за теб.
И тази странна, мистериозна нишка изтъкава нещо красиво.
Любовта е революционна.
В момента сме на революционна среща.
Ние сме част от революцията. Аз съм пънк-рокер.
От 16-годишна мечтая за това.
Ние сме революционери
и всички ние сме защитени с любов.
В цяла Южна и Централна Америка
изменението на климата дестабилизира всеки житейски аспект.
Крайностите на тази нова планета изострят всяка социална криза.
Хранителна несигурност, икономическа несигурност.
Селското население е принудено да се заселва в градове,
влошаващо насилието, основано на пола и водещо до труден и опасен живот
дотолкова, че хората мигрират
не само в рамките на собствените си държави,
но и на север към САЩ.
Към стената.
Демагозите винаги са ни разделяли
на добре дошли и не добре дошли.
За да постигнат това,
ни разделят на човеци и не човеци.
Животни. Това са животни.
Идват в страната ни.
Те не са хора. Те са животни. Животни са.
Погледнете смъртта и разрухата, причинена от хората,
пристигащи в тази страна.
Смъртта и разрухата, причинена от хора, които на трябва да са тук.
ДОВЪРШЕТЕ СТЕНАТА
Стените работят.
Ще имаме силни, невероятни граници.
Само да знаете, така или иначе ще построим стената,
без значение дали им харесва.
Ще я направим.
Никой не иска да напусне дома си.
Никой не иска да напусне къщата си,
защото там са твоите корени.
През 2019 г. администрацията на Тръмп обяви нова политика за мигранти,
легално търсещи убежище.
Семейства с малки деца щяха да бъдат разделяни,
хвърляни в лагери за задържане.
Политиката беше ясно нарушение
на правото и се считаше за малтретиране на деца.
Прогресивни членове на Конгреса отидоха до Тексас, за да проверят съоръжението.
Медиите не бяха допуснати.
Това, което видяхме днес, е недопустимо.
Никое дете не трябва да бъде отделяно от родителите си.
Те казват: "Майната на правилата.
Ще правим каквото си поискаме и вие ще платите за това."
Значи не смятате, че децата са малтретирани
в центровете за задържане?
Съвсем не. - Изобщо?
Изобщо.
Представете си, че сте загубили дома си,
принудени да се преместите, пътувате през континенти
и след това, на границата, сестрите ви, на четири и 12,
практически биват отвлечени.
Задържани ли са?
Да, още са там.
И са задържани.
Знаеш ли къде са?
Не, не зная къде са.
Не сме се виждали от 12 дни.
Тя е на 18 години, мигрант от Колумбия,
където промените в климата са изострили насилието,
екстремни наводнения, тласкащи мигранти към градовете,
където са преследвани от банди.
Климатът и сигурността са свързани, усложняващи се кризи.
Истината е,
че има много банди, които изнудват за пари.
Заплашиха да ни убият.
Затова реших да доведа малките си сестри тук.
Дошла е на границата със САЩ, търсейки легално убежище.
А какво се случва?
Незабавно са я отделили от двете й сестри.
Откарана е в Хуарес, Мексико,
от Граничните служби, да изчака дата за съдебно дело.
Град, в който хиляди жени са изчезнали или са били убити.
Притесняваш ли се за тях?
Определено се притеснявам за тях, защото
не искам да ги депортират
и не искам да съм разделена от семейството си.
Когато я питам дали Граничните служби, други служби
или някое друго съкращение на Граничните служби
са й дали информация за местонахождението на сестрите й,
тя просто каза: "Не".
Дори пощите дават номер за проследяване на пратка,
но за две малки, уязвими момичета няма информация, няма нищо.
Могат да са в Ел Пасо или да са в Ню Йорк,
или да са в един от стотиците други центрове за задържане в Америка.
Никой не знае.
Дори да стигнете тук, да страдате и да се отнасят лошо с вас,
борете за това, което искате.
Не спирайте борбата, защото имате право на мечти.
Бори се за това, което искаш.
Бори се за мечтите си.
Това е.
Търсенето на убежище е човешко право.
Никой не е нелегален.
Правата ни са в основата на всичките ни мечти.
Може да не знаете, но имате право да се местите.
Имате човешкото право да отидете навсякъде по света,
навсякъде във вашата държава или навсякъде в чужбина.
Имате и правото да се върнете в държавата си, в дома си.
И ако е толкова зле във вашата държава, че оставането там застрашава живота ви,
имате право да потърсите убежище.
Това са човешки права, дадени на всички нас.
През 1948 г.
Всеобщата декларация за правата на човека беше приета от ООН
и се роди съвсем нов вид човешко същество.
Човешко същество с права.
Тази Всеобща декларация за правата на човека може да се превърне
в международна Магна Харта на всички хора по света.
ВСВ, която току-що бе приключила, се основаваше на всички най-лоши неща,
част от човечеството, расизъм, милитаризация, национализъм, господство.
Толкова безумен конфликт,
че след като всичко приключи, когато димът се разсея
и кръвта беше попила в почвата,
строителите на Новия свят решиха да преосмислят какво означава да си човек.
Трябваше да се установят права, да се създадат кодекси,
така че нарушаването им да е престъпление срещу човечеството.
Бяха установени всякакъв вид права.
Правото да не бъдеш преследван заради раса или религия,
да не бъдеш убиван заради пол или етническа принадлежност,
правото на самоопределение,
правото на демокрация, правото на личност, на националност
и правото да се местиш.
И точно след това, през 1951 г., се появи ново определение за бежанец.
Имаше толкова хора, принудени да мигрират,
че беше проведена конвенция за статута на бежанците.
За бежанец бе определен всеки човек, който се страхува
от преследване заради раса,
религия, националност, социален статус или политика
и бежанците могат да кандидатстват за убежище
навсякъде по света, просто пресичайки граница.
Но, въпреки правото да се местиш,
нямаш легален статут да потърсиш убежище заради климата.
Определението за бежанец от преди десетилетия
не включва изменението на климата.
Тогава просто го е нямало.
И така, нашата правна рамка се разпада
в лицето на климата, който се разпада.
Ако климатът ви хвърли през границата,
ако разруши дома ви,
въпреки правото ви да се местите, нямате легален статут
и не можете да потърсите убежище.
А стените по целия свят продължават да се вдигат.
Днес идвам да ви споделя истина една:
"Във вас живее светлина."
Виждам я между веждите ви...
Искам светът да го е грижа
за това, което се случва в Средиземноморието.
Защото това е тест
за нашата обща цивилизация.
Хората в Средиземноморието се давят,
а онези, които се опитват да направят нещо,
са считани за престъпници там.
А това е опасно за всички нас.
В момента, когато солидарността стане престъпление, всички са свършени.
Всичко приключва.
Да кажа ли истината?
КРАЙБРЕЖИЕТО НА КАЛАБРИЯ, ИТАЛИЯ 2023
Климатът се затопля и за нас въздействието е прекалено тежко.
Нашите посеви, растенията ни вехнат и умират.
Няма прехрана.
Там, откъдето идвам, Африка, жегата сама може да те убие.
Тъй като бяхме група бременни жени и деца,
решиха да ни вземат на борда.
Качихме се в лодката, която беше като надуваем сал.
Бяхме 70 души в лодката.
Представете си да се качите на нещо, което всъщност е сал,
с десетки други хора
и да поемете право навътре, към центъра на морето.
Морето, толкова ужасяващо нощем.
Това синьо, синьо Средиземно море.
ЕС използва Средиземно море като стена.
Както и стената, то е възпиращо средство.
Никой не знае точно колко мигранти са се удавили
в Средиземно море в опита си, да стигнат от Африка до Европа.
Може да са 40 хиляди души за последните 10 години.
Четири или пет хиляди на година.
Но липсват записи от кораби. Няма как да разберем.
Сега си представете, че плавате там, на открито,
уязвими, на хиляди километри от дома.
Никой не знае къде сте.
Виждате кораб и оттам стрелят по вас.
Стрелят? - Да. Стрелят.
Италианското правителство даде военни кораби на Либия
и ги наричат брегова охрана на Либия.
Виждали са ги как стрелят по салове, пълни с мигранти от Африка,
умишлено се опитват да потопят лодките им и хората да се удавят.
Така наречената "Брегова охрана на Либия."
Вършите нещо много опасно.
Край.
В международни води сме.
Не стреляйте по нас.
Въпреки героичните усилия
на неправителствени организации като "СОС Медитеране",
европейските правителства позволяват или насърчават
Средиземноморието да се превърне в масов гроб за мигранти.
Гледайки необятното Средиземно море
с италианските тела с тен, носещи се,
плуващи в красивите сини води.
И нагоре-надолу по плажа,
младежи от Пакистан и Бангладеш, страни с климатични проблеми,
с голям брой мигранти, продаващи на италианците постелки и дрънкулки,
слънцезащитни кремове и очила и надуваеми еднорози за плуване.
Момчета с цял магазин на гърба си
ходят нагоре и надолу по плажа, нагоре и надолу по пясъка.
Увих си краката така, защото намалява болката
от камъните и пясъка.
Тук съм да изпълня мечтата на родителите си.
Най-голямото желание на всеки родител е децата му да са успешни.
Нямам документи, за да се върна у дома.
Дано да ги получа скоро
и да мога да се върна и видя семейството си. Много ми липсват.
Ако е рекъл Господ.
Малко по-надолу на пристанището пристигат кораби на "СОС Медитеране".
Спасили хора от Средиземноморието.
За да не напускат хората
Северна Африка, ЕС екипира
бреговата охрана на Либия да прихваща хора,
искащи да напуснат Либия, и да ги връща, което е незаконно.
След като Либия не е безопасно пристанище,
хората биват поробвани, изнасилвани, изнудвани за пари.
Биват измъчвани.
Хората биват хвърляни в произволни центрове за задържане.
Франческо Креацо, говорител на "СОС Медитеране",
организация, която събира мигранти от океана.
Имаме един голям кораб и опитваме да намерим саловете.
Координираме се със самолети, претърсващи хоризонта,
Средиземноморието, търсейки хора, току-що напуснали крайбрежието на Либия.
Това е измамно пътешествие
и тези лодки често се преобръщат и всички на борда потъват.
Смъртната заплаха се използва
политически като възпиране на хората да не тръгват,
което очевидно не работи.
И липсата на спасение.
Няма друг ефект освен да увеличи смъртността.
Не трябва да има съмнение. Те трябва да бъдат спасявани.
Нужно е да се разкажат историите им.
Кораб със спасени мигранти, едва избегнали удавяне
и там, надолу по плажа,
други кораби, пълни с туристи на почивка, безгрижни и без проблеми,
приемайки слизането от кораба за даденост.
Неравенството, расизма,
безчовечността, несправедливостта са толкова ярки.
Различни нишки, вплетени в предразсъдъци.
Чия мечта е това, Европа?
Всички тези момчета имат какво да разкажат.
Крис Обейхи напуска дома си в Нигерия в търсене на по-безопасни брегове
и се озовава на малка лодка насред Средиземноморието.
Крис оцелява, озовава се в Сицилия и става известен музикант.
Крис бяга от Нигерия,
страна с невиждани наводнения, причинени от климатичните промени.
Което влоши хватката на Боко Харам,
ислямистка терористична групировка, тероризираща населението в страната.
Чувствах, че в моята държава не е безопасно за мен.
От Нигерия прекосих Нигер.
Срещнах много трудности.
Първо трябваше да прекося пустинята.
Пустинята е доста страшна.
Наистина е пълна с духове.
После ползвах транспорт до Либия.
Бях въвлечен в случая с бреговата охрана на Либия.
Отвлякоха ме и ме откараха в затвора.
Имах и късмет. Могат дори да те убият.
Ще вървим по непознати пътища.
Видях как брат ми си тръгна от вкъщи,
и няма да го видя никога повече.
Когато се усмихва хората мислят, че всичко е наред,
но не е наред,
не е наред...
По-късно избягах от затвора.
Когато излязох, си казах: "Не, просто трябва да замина."
Имах план да се кача на лодка през нощта.
На морския бряг
извадиха гумена лодка и хората крещяха.
Най-лошото е, че трябваше да я сложим на главите си.
Ако я изпуснеш, те застрелват.
Това казаха, ако я изпуснем, ще ни застрелят.
Сложихме я на главите си.
Те говореха на арабски.
Вървете.
Вървим директно към сърцето на морето.
Бях уплашен и се чудех какво става.
Сутринта се събудих и, боже мой.
Няма дървета, няма къщи. Само водата в морето.
Видях едно малко момче.
То мръзнеше. Затова го прегърнах.
Помолих се на Бог: "Господи, не позволявай момчето да умре."
По-късно видяхме малка светлина от кораб в далечината.
Приближаваха и хората полудяха.
Скачаха от лодките в морето.
Опитваха се да плуват.
Казаха ми: "Ти, с момчето, ела."
Спасиха около 20 души. Но изведнъж лодката се обърна.
Хората се озоваха в морето и повечето от тях не успяха.
Бях толкова травмиран.
О боже, това можеше да съм аз в морето.
И така, спасих това момче.
А в замяна то спаси мен.
Това е причината да започна да пиша песни.
И казах: "Non siamo pesce, ma siamo umani."
Ние не сме риби, хора сме.
Не сме риби
в морето.
Не сме риби,
а сме хора.
Не сме риби
в морето.
Не сме риби,
а сме хора.
Не сме риби
в морето.
Не сме риби,
а сме хора.
Музиката на Крис разтърсва сънливи градове като Палермо.
А в Южна Италия почти няма друго, освен сънливи градове.
Зная това, защото идвам от такъв.
В случай, че не сме се срещали, аз съм Джон Фокс.
И за тази част от историята
минах по улиците на малкото калабрийско градче,
което семейството ми напусна преди години.
Сега е като призрачен град.
Кулата от слонова кост, която италианците и европейците защитават.
Причината да има давещи се хора в Средиземноморието
е защитата на празни градове.
Градове, които италианците са напуснали масово преди сто години.
Баба ми е родена тук, в Калабрия.
Когато е на две години, семейството й тръгва за Ню Йорк.
Просто няма работа за никого.
Повечето италианци, които ще намерите в Ню Йорк или Америка,
идват от Южна Италия.
Регионът бил толкова беден,
че основният износ всъщност били хората.
И в началото на 1900-те
имало голямо недоволство заради италианските мигранти.
Всъщност имало комикси в списания и вестници в Ню Йорк,
изобразяващи италианците като плъхове с преувеличени мустаци,
кръгли лица, ножове между зъбите, шапки с надписи "социализъм",
"комунизъм", "анархия"
Същия расизъм, друг век, друга раса.
Имало дори комикс, изобразяващ стената.
ОГРАНИЧЕНИЕ НА ИМИГРАЦИЯТА
А сега в Южна Италия има толкова места, които са празни.
Толкова празни домове без хора.
Празни къщи. Празни сгради. Сгради, заковани с дъски.
Там, където могат да се настанят хора, е празно, разнебитено, разрушено.
И все пак, днешните мигранти
са изолирани по същия начин, както италианците преди сто години.
Но в Южна Италия има един град, управляван от кмет
с различна визия.
Мимо. Мимо Лукано.
Кмет на мъничко градче в Калабрия, наречено Риаче,
което обърна италианската миграционна политика.
Нищо не беше останало в този град. Не остана общност.
Имахме пространство да си представим възможно бъдеще.
Правителството щеше да прекрати финансирането на местните училища,
тъй като нямаше достатъчно деца.
През това време ежедневно от Африка пристигат лодки и мигранти,
само за да бъдат арестувани и хвърлени в затвора.
Мимо Лукано каза: "Не, тези хора са ресурс.
Тези хора са нашето бъдеще."
Това е "Глобалното село."
И така, той води хора от цял свят в своя град.
Бежанците били добре дошли.
Веднага разбрах, че мигрантите не бяха проблем,
а изключителна възможност.
Единственият начин регионът да не бъде изоставен.
Реалността в Южна Италия, в Калабрия е,
че повечето от тези места са призрачни градове.
Риаче е много спонтанен отговор
на пристигането на много бежанци от военните зони,
от драмите на човечеството.
Поправихме и отворихме
изоставените и опразнени от калабрийците къщи.
Не беше нужно да строим нещо ново.
Просто приветствахме хората.
Здрасти. - Здравейте!
Кризата е възможност
за регенерация на този регион.
Възстановихме училището, детската градина, социалните служби,
колективните дейности,
защото общността се прероди и отново стана общност.
Когато един град е празен, той губи всякакъв смисъл.
И той създаде имигрантска икономика.
Намери начин да интегрира хората
в живота в Южна Италия и доби световна популярност.
Един от топ лидерите в света, пише списание Форбс.
Мимо Лукано превърна страха от мигрантите в любов.
И какво направи италианското правителство, за да отбележи
гениалното обновяване на Риаче?
Заведе дело срещу Мимо Лукано по скалъпени обвинения.
Обвиниха го в престъпен заговор
за подпомагане на незаконната имиграция и присвояване на публична собственост.
Този лидер на световната мисъл и политика беше изправен пред 14 години затвор,
когато пристигнахме.
Явно осигуряването на празни домове и работа на мигранти е било прекалено.
Но всички знаеха, че Мимо Лукано е преследван наказателно,
защото е символ на една нова Европа.
Премиерът Салвини допринася за ескалацията на истерията
в италианските медии,
които всеки ден пускат ужасяващи
негативни истории на имигранти, създавайки повсеместна психоза
и обвинявайки имигрантите за всеки проблем в Италия.
Стрелба по вратата. - Мафията.
Мафия.
Свободата ми ще бъде решена след двадесет дни, на делото...
Чувството е...
...много песимистично.
Дори преди няколко дни
имаше случай на такива жестокости,
защото властите знаеха, че има кораб в беда.
Кораб с хора, потъващ в открито море.
Никой от правителството не дойде да ги спаси.
Трагедия без цел и причина край нашето калабрийско крайбрежие.
Над 100 души загубиха живота си,
сред тях много деца.
На 65, една 14-годишна присъда практически е доживотен затвор.
Италианското правителство може да криминализира приемането на хора,
докато счита за нормално деца да се давят по крайбрежието.
Но портите още са отворени и мигрантите още получават къщи.
Една от тези мигранти е Делфийн и синът й Принс.
Научих се да правя торти.
Поехме по пътеката към Либия.
Притеснявах се за мини, бомби,
а с големия корем не мога да вървя надолу до брега.
Затова седях като дете.
Минахме пеш през голяма дупка на границата.
Честно казано,
оставих се да ме избутат, защото бях бременна.
Родих след три седмици в Италия.
Нарекохме го Принс.
След раждането ми предложиха място за живеене в Риаче.
Казаха ми, че кметът на града дава възможност
на бежанци да отворят затворени къщи и магазини.
Делфийн няма виза, нито легален статут.
Тя е в нищото.
Докато чака разрешително за работа,
изучава традиционно калабрийско тъкачество.
Когато пристигнах тук, не беше каквото очаквах.
В онзи момент нещо в мен се счупи.
Наистина исках да се върна обратно.
Беше много трудно.
Сещам се за Мойрите в гръцката митология.
Те тъкаха нишки. Те тъкаха истории. Те тъкаха приказки.
Не става дума само за това, да си полезен за обществото,
а да печелиш нещо и да имаш автономия.
Но аз направих необходимото.
Трябва да се грижа за детето си.
А това не е лесно.
Морето крие огромните размери на тази трагедия.
Повечето тела никога не са намерени.
За тези, които оцеляха, за щастие, има място в Калабрия.
За мен това място е едно чудо.
Случилото се тук
е важно за семействата.
И за нас, като общност.
От къде са всички?
От всякъде и от всички възрасти.
За съжаление, тук има и деца.
Била е на осем месеца, когато е починала.
А това е майка й.
Майката и детето са погребани заедно.
Много е реално.
Усещането тук е много реално.
От 2014 година са загинали най-малко 30 000 души
и това няма край.
Морето пази много от нашите болки и травми.
Но морето е и нашата радост.
А в пристигащите лодки има крале и кралици
и принцове.
Мисля, че за оцелелите
има специална победа
в осъзнаването на чистата радост от Средиземноморието.
Радост, която би трябвало да усетят всички.
Не бях виждал майка и дете да се смеят колкото Делфийн и Принс.
Как стигнахме дотук? Има ли изход?
Колко по-зле ще става?
През 2015 г. в Париж
светът се обедини и обеща да се опита да ограничи глобалното затопляне
до 1,5 градуса.
"Един и половина, за да оцелееш" гласеше лозунгът.
Радикална трансформация на енергийните ни системи
от изкопаеми горива към вятър и слънце,
което, мога да добавя, технически е напълно възможно.
Тогава, през 2015 г., Земята се беше затоплила
само с един градус по Целзий и вече цареше хаос.
Един градус и половина бе прието за абсолютната граница
за здрава и безопасна планета.
Защо? Защото учените виждат бъдещето.
IPCC,
Междуправителственият панел по изменение
на климата, съставен от стотици от най-добрите учени по света.
Тези учени видяха, че всяка частица от градуса беше опасна.
Между един и 1,5 градуса всяка малка частица топлина в повече
ни приближаваше до това, всички да изгорим.
Разказаха ни кошмарите си. Казаха ни, че виждат разруха.
Казаха ни, че виждат критични точки. Надпреварваха се да кажат на света.
Всяка частица от градуса представлява преломна точка някъде по света.
Точката, когато ледниците се топят,
когато се превръщат в наводнения, дървото се подпалва,
вятъра се превръща в поток.
Тътенът се превръща в катаклизъм. Бурята става бомба.
Град, който е сринат до пепел. Свлачище погребва цял квартал.
Преломната точка е определена с точност до част от градуса.
Градус и едно е лошо, 1,2 градуса е по-зле,
1.3 градуса - най-лошо.
Преломната точка е когато покривът отлита, вместо да остане на мястото си.
И всяка част от градуса представлява преломна точка някъде по света.
Провалена реколта, рухнала сграда, дете, което се разболява.
Ум, който се пречупва, вид, който изчезва.
Самоубийство, отчаяно убийство от глад.
Семейство, решило да се премести, да изостави дома си,
заграбване на земя, война, геноцид.
Всяка частица от градуса,
казаха, която можем да спрем или забавим, си струва да опитаме.
Докато се затваря прозорецът към устойчива адаптация,
всяка капка петрол, облак газ или буца въглища,
които не трябва да изгаряме, е спасен живот,
град, който още съществува,
покрив, който пази от дъжда някъде по света.
IPCC казаха, че разполагаме само с 15 години да намалим емисиите,
50% намаление до 2030 г., за да запазим 1,5.
Това, което видяха, бяха 127 различни въздействия,
сто двадесет и седем категории отчаяние,
127 различни видове катастрофи, 127 категории катаклизми.
Ето малка извадка.
Повече екстремни климатични условия, необратими въздействия,
докато природните и човешки системи са претоварвани...
Увеличена интензивност на климата...
Обилни валежи, суша,
избелване на корали и смъртност...
Свързани със сушата... Увеличени... Опожарени горски площи...
Обилни валежи...
Необратими загуби... Осуетени усилия...
Осуетено развитие...
Обща селскостопанска производителност... Особено лошо за деца.
Недохранване. Психично здраве.
Икономически и социални смущения.
Обсегът ни на разширение... сърдечно-съдови...
Стомашно-чревни...
Здравни услуги... Нарушени... Засилване в градовете.
Травми от климата и екстремен климат.
Увеличено излагане... Включително транспорт...
Вода, канализация, енергия
Маргинализация...
Нежелани ефекти върху половете и социалното равенство.
Междудържавни конфликти, война,
икономически стрес заради суша,
наводнения, екстремно време...
Силно засягащи селското стопанство...
Престъпност, крах на правителствата. Провалени държави.
Изменението на климата влошава въоръжения конфликт.
Ползването на вода като оръжие, насилие, основано на пола,
насилието срещу жени се увеличава с разселването
и недостига на ресурси.
Недостиг на храна, спрени услуги.
Повече авторитаризъм.
Комплексни рискове
от множество климатични опасности, проявяващи се едновременно.
Взаимодействието на множество рискове умножава общия риск
и водят до прехвърлени рискове
чрез взаимосвързани системи и в различни региони.
И общо, приблизително 3,3-3,6 милиарда души
сега живеят в контекст, който е силно уязвим
от изменението на климата.
Казаха, някъде между един и 1,5 градуса.
И ако преминем 1,5, ще се разрази целият ад.
Въпреки че 200 държави са обещали,
обещанията не бяха спазени, емисиите скочиха до небесата.
Никога не сме горили толкова много толкова бързо.
Едно точка пет, за да оцелеем, лошата новина е, че е било
ужасно консервативно във времева проекция.
Кошмарите са били истина, но много по-малко време за сън.
Тогава учените вярваха и прогнозираха, че ще достигнем
1,5 градуса до 2050-та година.
Но са сбъркали с 25 години,
защото през 2024 г. преминахме прага от 1,5 градуса
и докарахме света до 1,6 градуса по Целзий.
Всяка година емисиите растат, не намаляват.
И дори да спрем и започнем да ги намаляваме сега,
прогнозите сочат, че ще продължим да затопляме Земята
до два градуса по Целзий.
Но по-вероятно е да сме на път към три градуса.
Но затопленият дори с два градуса свят е апокалиптичен ад.
Натам сме се запътили.
Ние сме северната страна на бандата "Череп и кост"
и идваме да ви напомним, преди да умрете:
"По-добре си подредете живота.
Като се видим следващия път, ще е късно да плачем"...
Аз съм колибри. Ще дам най-доброто от себе си.
Има една история за пожар, който гори,
а всички животни стоят и не правят нищо.
Слонове, които могат да ползват хоботите си, за да гасят пожара с вода.
Но никой не прави нищо.
Просто стояли и ридаели.
Но малкото колибри с малката си човка
тичало до реката, носело вода, капчица.
Животните се чудели: "Какво прави? Няма смисъл.
Няма да промени нищо."
Колибрито спряло и им казало: "Знаете ли какво?
Давам всичко от себе си."
Искам да съм колибри.
Това ме вдъхновява.
Има едно място, откъдето идваме всички.
Първият дом на цялото човечество.
Но сега реките му са пресъхнали.
Не поддържа човешкия живот,
поради шестгодишна суша вследствие изменението на климата.
Туркана от Източна Африка са първите човешки същества.
Преди сто и петдесет хиляди години те се пръснали по целия свят.
Всеки един от нас произхожда оттук.
Туркана живели по същия начин като скотовъдци хиляди години.
Това е миналото на човечеството, но и нашето общо бъдеще,
защото случилото се тук ще се случи на всички нас.
Казвам се Пюрити. Пюрити Гакуо.
Работя в Импакт Кения, в северната част на страната.
Работим със скотовъдни общности и се поддържаме взаимно.
Това е Арот.
Със семейството си те са последните в това селище.
Всички други са мигрирали.
Това е домът ми.
Това е къщата на съседа ми.
Те мигрираха заради глада.
Това синът ти ли е?
Да, това е синът ми.
Нощем гледам звездите. Ние вярваме,
че предците, които са умрели, са горе и готвят,
гледат ни и готвят.
Бяхме толкова щастливи.
Пиехме мляко от камилите,
кравите и козите.
Невинно, имахме свобода.
Сега изглежда толкова невинно.
Имахме свободата да не мислим откъде ще дойде храната ни.
Родителите ни можеха да се грижат за нас.
Можеха да осигуряват всичко,
защото храната ни идваше от животните, с които живеехме в хармония.
Но после пораснах и светът се промени.
Всички животни измряха.
Признавам, че трудно спя.
Измъчват ме мислите ми.
Питам Господ, откъде ще намеря храна за децата си?
Будувам цяла нощ до сутринта, не спя,
тревожейки се откъде да намеря храна за децата.
Без дъжд и с пресъхващи реки
цялото селище на Арот зависи от един кладенец за вода с ръчна помпа.
Понякога се чупи.
Дори в момента не работи добре. Изпомпва само малко количество вода.
Понякога чакаме цял ден, само за съвсем малко вода.
Не е достатъчно.
Това, от което обикновено зависят, липсва.
Което означава, че в идните дни, в идните месеци
хората ще започнат да умират от глад.
Сега всичко е по-трудно, защото слънцето сякаш е по-горещо.
Сега дори само слънцето може да те убие, преди глада.
Не сме сигурни защо се случва това.
Някои смятат, че Господ е решил да направи слънцето прекалено горещо.
Но аз мисля, че някъде другаде има нещо, което причинява това.
Двайсет милиона души в региона страдат от недостиг на храна.
Вероятно най-голямата несправедливост от изменението на климата е,
че хората с най-малък принос за проблема
са подложени най най-голямото му въздействие.
Икономиките на глобалния Юг, Африка, Южна Америка
и така наречения Трети свят не изгарят много въглища,
петрол или газ в сравнение с глобалния Север,
който замърсява атмосферата още от индустриалната революция.
И въглеродният диоксид, отделен оттогава, все още е там горе.
Остава в атмосферата в продължение на векове.
Глобалният Север е спечелил изключително много
от развитието, създадено чрез горене на твърди горива.
Обратно, глобалният Юг
е най-малко оборудван да се справя с всеобхватния
катаклизъм, който идва с изменението на климата.
Дали не трябва глобалният Север, първоначално причинил проблема,
да бъде принуден да плати за унищожението на планетата?
Чупи - купи, нали?
Това е идеята на Фонда за реагиране при загуби и щети,
родена на Конференцията за изменението на климата през 2009 година.
Богатите нации обещаха да дарят 100 милиарда долара на година до 2020 г.,
за да компенсират щетите и загубите на развиващия се свят,
нещо като репарации за изменението на климата.
Но Конференцията на страните е не обвързваща, изтощителна и непълна,
и обещанията не бяха спазени.
И така, до 2016 г., богатите нации
бяха обещали да дарят около 7 или 8 милиарда долара годишно,
незначителна сума, в сравнение с трилионите долари
щети, които бяха причинили.
Дори 15 години по-късно, на Конференцията на страните 29,
въпреки създаването на фонд при загуби и щети,
обещанията все още бяха много ниски и няма да започнат преди 2035 г.
И отново промяна в правилата на играта.
Фондът при загуби и щети едва ли ще поправи климата,
но може да започне да се справя с това драстично глобално неравенство.
Как се оценява какво са загубили?
Как се определя стойността на техните загуби?
Културата, разбирате ли?
Общност, живяла заедно, загубила пълноценен поминък.
Да почетем нашите животни
направих тези малки скулптури,
за животните, които тази тежка суша отне.
Искам животните да се върнат.
Искам да покажа на богатите лидери на държавите,
отговорни за тази криза,
изобилието, което имахме.
Това е Лодойо.
Лидер, който не можа да изостави своя град, като много други.
Тук беше пълно с хора.
Толкова много хора се радваха тук на водата.
Реката беше пълна с камили, крави и кози.
Беше пълна, беше жива.
Беше оживено.
Беше съкровище, красиво живо място.
Но вече го няма.
Да разказваш историята си постоянно е предизвикателство.
Преживяваш отново разрухата, разселването, болката.
Нали така?
Колко е травматизиращо да си принуден да се разселиш
и да не знаеш какво да правиш.
Нямаш храна, нямаш подслон, нищо.
Искам да ви покажа
това село без музика.
Чуйте го.
Всички напуснаха. Сега е призрачен град.
Няма музика.
Няма хора, които си говорят.
Няма никой вкъщи.
Можем да вървим по цялата река
и няма нито един модерен кладенец за хората.
Няма нито един кладенец.
Влудяващото в цялата тази ситуация е,
че водата е само на метър, метър и половина дълбочина.
Реката, която прилича на пясък, всъщност е река.
Няма начин да се компенсират тези загуби.
Но един Фонд за реагиране при загуби и щети може да изкопае кладенец.
Достъп до подпочвените води.
Вижте! Вижте това!
Наричаме го почва за хранене.
Това наричаме работа в Туркана тези дни.
Защото в района няма работа.
Те търсят малки златни камъчета.
Много редки и малки.
Ако имат късмет, могат да изкарат един или два долара на ден.
Намирал ли си злато?
Днес не е открила нищо.
За да се свърже някой ден причината с жертвата...
Вината не е тяхна.
Живееш си изискания живот някъде,
но има някой, който плаща за всичките тези проблеми.
Зная, че хората не го разбират.
Осъзнаването не е достатъчно,
за да донесе схващането за това, какво точно се случва по света
и кой е виновен за това.
Ако се забогатява с усилен труд,
тези жени щяха да са най-богатите на земята.
Но изменението на климата е повлияло на икономиката,
съсипало е реките и полетата им
и те не са причинили нищо от това.
Имаме дълг към тях,
защото икономиките извън контрол на корпоративния,
милитаризиран, замърсяващ Север опустошават света
и печелят милиони и милиарди.
Най-бедствените последици от изменението на климата са нанесени
на онези, които са имали най-малка роля в създаването на тази нестабилност,
този глобален хаос.
Копаем в речното корито, изгребваме почвата=
Търсим злато, търсим злато. За парченца злато...
Наистина работим усърдно.
Бихме могли да ползваме моите тигани,
защото сме най-добрите в това.
През по-голямата част от човешката история
управляващата политическа система е била империя.
Империите са управлявали планетата векове наред.
Британската империя, Отоманската империя,
различни мюсюлмански халифати, римляните, гърците,
монголците, китайците.
Тези империи колонизирали, малтретирали, изнасилвали, плячкосвали, поробвали,
извличали и крали
всичко, което могат, навсякъде, където могат,
по целия свят.
А хората са нищо.
Обикновените хора. Били сме по волята на империята.
Жестокостта и военната сила бяха принципите, които управляваха Земята.
Знаете, всеки иска да управлява света.
Вековете на колониализъм
и две брутални световни имперски войни убиха стотици милиони хора.
И след поражението на фашизма
се появи нова световна система.
Роди се Организацията на обединените нации.
През 40-те, 50-те и 60-те години
бивши колонии отхвърлиха игото на империализма
и обявиха независимост.
Индия, Ямайка, Карибите, Африка.
Независимите нации вече са общо 195.
Формалността на империята се разпадна
и бяха създадени взаимно договорени граници.
Роди се нова система от национални държави.
Настоящата ни ера на национални държави е млада.
По-млада е от сините дънки.
По-млада от коли и самолети.
По-млада от автоматичните оръжия.
На практика,
системата от национални държави е ново творение на планетата.
Но империите всъщност никога не се отказаха от властта си.
намериха начин да заобиколят независимостта и суверенитета на страните
и се появи нов свят на икономическо надмощие и военна хегемония.
Това е периодът, в който сме сега.
Глобалният Север, бившите империи, бившите колонизатори
все още имат силен контрол върху глобалната система.
Все още контролират ресурсите. Още контролират военните.
Икономическата хегемония и военното превъзходство
гарантират, че тези граници
на новосъздадените, независими суверенни държави
сега са основно заграждения, стени на затвор.
Визи и паспорти,
гранични пунктове и тарифи, пропускателни пунктове, граничен контрол.
Тази система на глобално икономическо господство никога не изчезна.
А този нов свят още се определя от радикално икономическо неравенство,
а неравенството е стена.
Ако сте в глобалния Север или
имате пари, за вас няма граници.
Седите си на стола, носят ви напитки
и пристигате където си поискате.
Самолети, влакове и автомобили. Толкова е лесно.
Но в глобалния Юг, бившият колонизиран свят,
Границите на твоята нация са твоите предели.
Не си свободен да се местиш. Не си свободен да пътуваш.
Навсякъде пропускателни пунктове. Навсякъде има граници.
Това е колониалната система, която не ни е напускала никога
и която е основната причина за изменението на климата.
А силите на империята
и техните емисии не остават зад собствените им стени.
Трябва да се обединим.
Трябва да обединим отделните държави.
Има много неща, които се нуждаят от нашата защита.
Трябва да се обединим,
защото отсрещната страна ни отнема правата.
Границите и стените не са само за нашите държави и къщи.
Те са и вътре в нас.
Но съм бил на едно място, където къщите нямат стени.
Градът се определяше само от края на джунглата.
Територията Ачуар в Перуанската Амазония.
Тук е последната къща в селото.
ЛИМОНКОЧА, ПЕРУ 2022
Веднага бяхме приветствани от едно семейство,
което си почиваше в края на деня.
Много ви благодаря. Благодаря.
Този човек е като амазонския Тони Данза, с перфектната си коса
и футболната тениска.
Имаш усещането, че просто можеш да се отнесеш.
Тук долу има езерце.
Езерото не е тяхно. Всеки може да лови риба в езерото.
В това общество няма частна собственост върху земята.
Всеки си има неговото местенце, но всичко принадлежи на всеки.
Тук съм с Рикардо от Amazon Watch
и Бенджамин, който е медийния координатор на племето.
В един миг дъщеря им се покатери по едно дърво.
Приветливо е. Това е истинско посрещане.
Това е най-вкусният плод, който някога съм ял.
Искаш ли да пиеш масато?
Да, разбира се.
Не можеш да влезеш в град или къща, без да си вземеш бутилка масато.
Леко алкохолна напитка направена от ферментирала юка.
Не можеш да откажеш.
Ще пийнеш малко и това ще те успокои.
Когато някой дойде,
Ачуарската ни култура е приветстваща.
Когато пристигнеш и седнеш, ти дават масато.
Дори ако дойдат хора от правителството,
те са добре дошли.
Дори перуанското правителство. Забавно е.
Точно.
Много ви благодаря.
До после. - Благодаря.
Понякога просто трябва да следваш голямата кофа с масато.
Всяка вечер всички го носят и всички го споделят
до залез слънце.
Но дори този мъничък, безумно отдалечен ъгъл на Амазонка
не може да се избегне кризата на света.
И както толкова много други райски места, е под атака.
Защото има нещо, което не уважава
суверенитета на това общество без граници
и заплашва да разсели Ачуар
от хилядите им години в тази гора.
Корпоративен капитал. Добив на петрол.
Petro Peru, държавната петролна компания,
има катастрофален опит в сондажите в Амазонка.
Разливи, течове, незаконни отпадъци, десетилетия разруха, химикали,
рак, здравословни проблеми, опустошени райони.
Petro Peru търси инвестициите на големите банки,
за сондажи в територията на Ачуар против волята на народа.
Нелтън Янкорт,
настоящият президент на Ачуар, е преборил пет петролни компании
през четиригодишния си мандат.
Били сме тук, местните племена Ачуар,
над 7000 години преди да има правителства.
Имаме собствено образование,
наше здравеопазване, храна и самоопределение.
Като хора от племето Ачуар,
ние сме пазителите и защитниците на природата.
Той е видял какво се случва на всички тези срещи за климата,
Конференциите.
Там нямат решение. Само празни думи.
Коренното население всъщност води битките,
на практика опазвайки земята.
Как си представяте решението?
Растеж без разрушения, без замърсяване на Амазонка,
чрез био икономика.
Петролът не е развитие.
Трябва да опазим природата.
Защото тя е живот.
Кой може да живее без въздух?
Никой.
Кой може да пие вода, която съдържа живак? Никой.
Защото нарушават правата на местното население.
Духът на нашите предци, в реката, в големите дървета,
в езерата,
те са във водопадите.
А ние, от племето Ачуар, не искаме да ги разрушаваме.
Не мога да си представя по-лошо или по-несигурно място за добив на петрол.
И въпреки всичко това се случва от десетилетия.
И така, Елтън и други местни лидери от региона
правят демонстрации и пресконференции в Ню Йорк.
пред големите банки и финансови институции като Вангард,
да молят изпълнителните директори
да не финансират унищожението на техния бит.
Не финансирайте климатичните промени. Не финансирайте смъртта ни.
Големите банки инвестират много в петрол и газ.
Чейс, Ситибанк, Уелс Фарго.
Ако парите ви са в тези банки,
те не си стоят тихо там, в някой сейф.
Веднага, щом ги депозирате,
започват да летят по света, финансирайки опустошителни проекти
на петролната индустрия.
Трудно е за вярване, че спестяванията ви
могат да създадат тръбопровод в най-отдалечените краища на Амазонка,
но това е тази глобална система,
в която парите се движат по-бързо от хората и рядко признават граници.
Намираме се в Чуинтар.
Лукас е кмет на града.
Около 12 часа нагоре по реката с лодка.
И той е нещастният получател на един от тези проекти.
Тръбата е заровена тук.
Тя разболява хората ми.
Стомашни болки, много неща.
Сега навлизаме в заразената зона.
Петролните компании не признават граници.
Нарушенията на човешките права са част от техния бизнес модел.
Опитахме се да им потърсим отговорност,
подавахме искове, но Petro Peru отрича.
Според тях няма замърсяване.
Петрол от счупена тръба
се просмуква в почвата от години.
Казват, че тук няма замърсяване.
Замърсяване на подпочвените води.
Всичко е петрол.
Той има онзи втренчен поглед на заразените.
Бруталността на незачитането, отравянето, които заплашват семейството му.
Общността е тук от векове.
Не искаме да изоставим общността си.
Затова още сме тук.
Така ставаш бежанец в собственото си село.
Превръщаш се в разселено лице на собствената си земя,
откъснат от вярата си в планетата.
Това само по себе си е вид лишаване от собственост.
Петролът е дъхът на климатичните промени.
Петролът е кръвта на системата, която разделя света и го подпалва.
Но има и други законни системи.
Искаме да се грижим за нашата гора.
Ние я предпазваме от сондажи, защото това е недалновидно.
Но гората е нашият живот.
В племето имаме етно ботаници, които познават растенията.
Имаме растителни лекарства за много болести.
Тази тръстика е полезна при анемия.
Нарязва се, готви се и е лекарство.
Това е медицинско растение.
Изваждаме корените и ги готвим.
Показва ни дърветата Sangre de Grado.
Драконова кръв.
Червената кръв на тези дървета е лекарство, което Ачуарите култивират.
Най-честата употреба в Лима
е за третиране на локални рани и е добре за болки в стомаха.
Веднага армия от мравки идват да защитят дървото.
Симбиоза. Партньорство. Разбирателство. Работа в екип.
Бенджамин предложи да отидем за риба.
Но той няма пръти, нито мрежи.
Оттук имаме 40 минути дотам.
Добре.
Леко страдам.
Има определено растение, което във водата зашеметява рибата.
Какво е това?
Уака. - Уака. За какво се ползва?
За риболов.
Това растение напива рибите.
При риболова нищо не е по-добро от познанията на местните.
О, виж. Вече имаме една.
За бога!
О, боже.
Те следват облака надолу по малката река,
докато всяка от рибите, които срещне, бива зашеметявана,
объркана и започва да плува по странен начин и могат да я видят.
Това е риба Сиринкаш.
Сиринкаш. Леле.
Има зъби.
В джунглата има поток.
Безпроблемен, безграничен обмен на живот.
Има гръбнак. - Да.
Природата е най-доброто посрещане.
Тя приветства нашия вид.
По дяволите!
Това едва не улучи камерата.
Я ни виж.
Виж ни нас и погледни него.
Виж ни само.
Не е ли наша работа да покажем един на друг кои сме?
И да го направим с голяма доза гордост и смирение,
за да можем да се приемаме и споделяме.
Тази планета е щедра
и ние можем да отразим тяхната щедрост.
Петролната индустрия иска да издигне стени тук,
стени на експлоатация и сигурно замърсяване.
Но без Амазонка, всички ние загиваме.
Всички сме взаимосвързани, всички сме близки.
Потокът на живота не може да бъде заграден от стени.
Целта на живота ни е да се грижим
за човечеството и за гората.
Ние винаги сме свързани.
Винаги.
Нашата територия, тя е нашата майка, тя е природата.
И трябва да защитим всички видове, които са в гората, не само хората.
Те също имат права, те също имат достойнство.
Природата има права и светът трябва да ги уважава.
Това искат да нарушат инвеститорите-екстрактивисти.
Нека някой ден обичат природата,
защото там е животът.
Не искам да правя нищо без теб,
знам, че е сън и ще продължа да сънувам...
Има проблем. В ход е измама.
Има хора, които искат да ни убедят,
че можем да предотвратим измененията в климата и някои световни проблеми,
без да обръщаме внимание на дисбаланса на властта,
икономическите промени, правосъдието,
без да спираме колониалните практики.
В този свят има много ясна група хора, институции и сили
която се опитва да убеди човечеството, че можем да спасим планетата,
без да променяме дисбаланса на властта по света.
И така, доколко империите
и нациите от Първия свят са затоплили тази планета?
Само през последните 50 години
горенето на твърди горива е добавило топлината на 25 милиарда
атомни бомби в околната среда.
Рискът идва към нас много по-бързо, отколкото смятахме.
Климатичната криза вече не е проекция в бъдещето.
Това е криза сега. Случва се в момента.
Дъждовната буря вече не е дъждовна буря,
а бомба с валежи за цяла година, паднали само за един или два дни.
Климатичен ад, където никога не е било толкова горещо или сухо.
Огромни горски масиви
изгарят по целия свят, от Амазонка до Канада.
И тогава идва бомбата.
Сега IPCC казва, че огромни части от планетата Земя
ще станат необитаеми до 2070 г.
Една трета от цялата земя - необитаема.
Човек, роден днес, ще разполага с 33% по-малко земя за живот,
когато стане на 45.
Кои са климатичните бежанци? Какво е определението?
Жертвите на сушата? Да.
Пожар? Да. Наводнение? Свлачище? Да.
Но и жертвите на войната. Жертвите на бандата.
На насилието, базирано на пола. Жертвите на предразсъдъците.
Онези, избутани през границите от невъобразимото напрежение
от едновременното рухване на всички структури.
Небето, почвата, земята, водата.
Самата тъкан на живота,
нишките, които изтъкаваме гобленът на нашата история
се е разкъсал и разхлабените краища се развяват от вятъра.
Това сме сега.
Разхлабена нишка, разплетена от материала на света.
Така че ще трябва да станем наистина добри в посрещането,
защото с една трета от планетата необитаема,
три милиарда души ще се преселват.
Ние самите ще се придвижваме или ще посрещаме разселващите се.
Най-отдалеченият континент от всичко останало,
но не достатъчно далеч за да избяга от климата.
Последната ни спирка, Австралия.
Произхождам от най-старата култура на света
и ние настояваме
да седнем на масата
с всички останали
и да продължим да бъдем грижещите се за страната.
Някои от най-екстремните климатични въздействия се случват тук.
Апокалиптични пожари. Библейски наводнения. Екстремни жеги.
Едно от най-брутално колонизираните места на земята.
Делта Кей, лидер на Бунджалунг, преподава история на аборигените в Байрън Бей.
Ако само погледнете, ще видите тези черни лъскави перки долу.
Наричаме делфина "ваджунг".
Баба ми
отиваше до водата и потупваше повърхността й,
викайки ваджунг.
За да изкарат рибата, джалумът,
по-близо до брега,
където нашите хора чакаха с мрежи и копия.
Така лесно се прехранваме с риба, като и ваджунг.
Намираме се на древно място за срещи на хората Бунджалунг
и всички племена аборигени, пътували по тези древни пътеки.
Както виждате, сега всичко е покрито с бетон.
Това стана, когато бях на десет.
Майка ми плачеше,
защото като черна жена нямаше власт да спре разрухата тук.
И точно зад мен, това, което сега е градът.
Тук е бил моят прародител Боби Сат, който е бил на 17-20 години.
Той е гледал как пристигат първите британски кораби.
Невероятно. - Да.
Представете си какво сме мислели за идващите кораби.
Доста плашещо, а?
Бруталните британски нашественици извършили геноцид срещу народа на Делта
и стотици други племена аборигени,
избивайки между един и два милиона души.
Те откраднали земя, ограбили дървен материал и минерали,
убивали, поробвали и отвличали хората, разделяйки семейства.
Хората ни бяха изпратени около 1850-те на мисии за "защита" на нашия народ,
взели нашия дървен материал и го пренесли в чужбина,
Разчистили територията.
Останал ни е само 1% от дъждовните ни гори.
Австралия е имала буйни и разнообразни тропически гори като Амазонка.
Деветдесет и девет процента от тях били изсечени.
Изсичането на гората, за да изглежда всичко като английска провинция,
е като да се справяш с кармата на климата.
Когато завали дъждът, няма защита от наводнения.
И през 2022 г.
един от най-старите колониални градове, Лисмор, е наводнен.
Беше като апокалипсис.
Целият град беше под вода.
Хиляди бяха разселени. Много хора загинаха.
За да приюти всички тези бежанци,
правителство строи така наречените капсулни селишта.
Капсулни къщи за капсулна цивилизация с капсулирано бъдеще.
Това ли е вашият квартал?
Да, това е моят квартал.
Все едно сте кацнали на повърхността на луната.
Доста е странно. Наричаме го "Съоръжението".
Но тук нашата история за климата, миграцията, колониализма
и империята прави още един дълбок и безумен обрат.
Защото не всеки, заточен в капсула, е бил жертва на наводнение.
Някои били друг вид жертви.
Последният етап от климатичното изселване, климатичното облагородяване.
Мощното колониално правителство, използващо хаоса от промените в климата,
за да завземе земя и да лиши от владение политически обезправените.
Остров Кебидж Трий, едно от малкото специални места,
притежавано и управлявано от коренното население в продължение на поколения
с Бунджалунг традиции и език,
всъщност оцелява при наводненията,
защото къщите им са построени на кокили и са били над линията на наводнението.
Но жители като леля Фей все пак бяха принудени да напуснат.
Леля Фей ме води до къщата си,
за първи път, откакто насила е била преместена в капсула.
Бях толкова млада, когато се качих тук.
Бях на 16.
Леле.
Живяхме тук със съпруга ми и моите
трима внуци.
Вижда се докъде е придошла водата.
Да. Вярно.
Да, стигна дотам. Да.
Всъщност не е... - Не е стигнала до къщата.
Може ли да се кача горе?
Да.
Тук има доста стъкла
и много изтръгнати неща.
Да.
Леле. Наистина е съсипано.
Същото е в повечето къщи.
Какво е станало?
Някой вандал е откраднал електрическите кабели и други подобни?
Чакай малко.
Това ми напомня на нещо.
Като у дома.
Вися си в Треме,
гледам наперените хора,
които преминават
покрай верандата и вратата ми...
Вероятно първото събитие в историята на съвременното климатично разселване
е пробив на дига след урагана "Катрина" в Ню Орлиънс,
и вероятно е и един от първите епизоди на климатично облагородяване.
...и благословен тон.
О, да.
Само аз, долу в Треме...
Използвайки буря за умишлено разселване на хора.
Аз съм Джон Буте.
Вече не живея в Треме.
Въпреки че аз написах най-известната песен в квартала.
Как е, скъпа?
Тук живях.
На тази улица написах песента за Треме.
Те крадяха медта на всички. Те крадяха всичко метално.
Решетките и други подобни неща. Човече, това е просто нелепо.
Дълго време ни държаха навън, казвайки, че кварталите не са безопасни.
Къщите не били обезопасени.
Нямали вода.
Нямахме ток.
Затвориха всичко достатъчно дълго,
за да принудят хората да не се върнат.
И сега Треме е препълнен с предприемачи и Airbnb-та.
Airbnb.
Този квартал беше просто пълен с музиканти, човече.
Вървиш от единия ъгъл до другия.
Живеех тук зад ъгъла, но това разсели много от нас
и много от нас никога не се върнаха тук.
Бурята беше отминала.
Действията след бурята ни обрекоха.
Алчни хора.
Опортюнисти и хора, които не мислеха за бедните.
Но не сме се наводнявали.
...долу, в Треме
аз и моето момиче.
Всички полудяваме, Бък скача и се забавлява...
Правителството каза на всички,
че не могат да се върнат по домовете си на остров Кебидж Трий
и цялата общност беше набутана в капсули,
само пет километра на север.
От там, където бяха натикани, се виждаше острова Кебидж Трий.
Не е редно да ни преместват от острова, нали?
Не искам да влизам в къщата си.
Защото се разстройвам.
Ами ти си като бежанка.
Само на няколко километра... - Да. Така е.
Аз съм само на няколко километра от дома си
и искам да се върна, но...
Изглежда, че не мога да го направя.
Просто не мога да преживея хората.
Дръж се
за света, докато се върти.
Само недей
да допускаш въртенето да те свали долу...
Същият този странен сън, преплетен с бедствие в Бразилия,
който се тъче на калабрийски стан от мигрант от Кот д'Ивоар,
е в ръцете на леля Фей в лечебен център на аборигени
на церемония по изцеление.
Запази самоуважението си и човешката си гордост...
Колко дълго е парче връв?
Една нишка води до друга нишка.
Наводнението събра хората по начини, които никога
не са очаквали преди това.
Вместо да издигнеш стена в лицето на някого и да кажеш: "Не".
Да направиш това и да кажеш: "Да, хайде, скъпа, ела. Да!"
"Да" за добре дошъл и за по-добър живот. "Да" за един по-обичащ свят.
"Да" на справедливостта.
"Да" на самоопределението, а не на омразата.
...послушай ме, някой ден всички ще бъдем свободни.
Да, всички ще бъдем свободни.
Да, послушай ме,
някой ден всички ще бъдем свободни.
Не сме отделени от това. Ние сме част от това.
Много силно.
Това се използва за закрепване на въжета.
Усещаш как...
Делта Кей ми показва растенията, от които се плетат кошниците.
Издърпва една нишка.
Сплита я заедно с върховете на пръстите си.
Тръстиката се превръща в изкуство.
Смятате ли за иронично, че колонизаторите на тази земя,
де факто са я откраднали,
сега възпрепятстват други хора да идват тук?
Това не е добре.
Има достатъчно земя за всички.
Просто трябва да го изравним по някакъв начин.
Ако всички се научат да споделят, като моите предци,
този проблем нямаше да го има.
Със сигурност.
...послушай ме, някой ден всички ще бъдем свободни.
Няма да чакаме дълго...
Значи през цялото време сплиташ това?
Да.
...ще превъзмогнем това,
някой ден.
О, дълбоко в сърцето си
аз вярвам,
че всички ще бъдем свободни
и ще превъзмогнем това,
някой ден.
През 2025 г.
администрацията на Доналд Тръмп похарчи $ 11,4 млрд. за гранични стени
и милитаризация на границата.
Отпускайки 75 милиарда долара на ICE,
безпрецедентно високо финансиране на похода срещу мигрантите.
Стотици хиляди задържани или депортирани
и 15 хиляди деца, отделени от семействата им.
И все пак, истината е, че всеки на тази маса е мигрант.
Всеки на тази снимка също е мигрант.
Всеки идва от някъде другаде,
ако се разровиш достатъчно назад.
Обикновено само едно или две поколения назад.
Това е акта за раждане на дядото на Доналд Тръмп.
Това е истинско...
Истинско германско име. - Истинско германско име.
Но кой е приветстван и кой не?
Спрете, госпожо. Спрете.
Служители на ICE задържаха майка и 16-годишната й дъщеря.
Дъщерята-тийнейджърка била държала новородено бебе в ръка
и лицето и се заби в земята,
докато беше арестувана.
Има вековна връзка
между фашизма и дехуманизацията на имигранти.
Не! - Мамо!
Политиките на Тръмп отблъснаха хората, познаващи историята.
Деспотичният наръчник на хора като Хитлер,
Мусолини и колонистите от стари империи.
Използвайте расизма и ксенофобията, за да разделяте хората,
лишават народите от суверенитет, убеждават ни, че не сме всички едно цяло
и след това завземат властта и ресурсите и унищожават демокрацията
и издигат стената.
Разкъсвайки Всеобщата декларация за правата на човека.
Но кое има такава власт,
че да може да премахне състраданието и благоприличието?
Какво мобилизира силата на омразата отново?
Какво подпалва жестокост и насилие,
разделяйки семейства, демонизирането на мигранти,
нарушаването на човешки права, залавяне на законно търсещи убежище
от улиците?
Силите на нетолерантността и омразата
изграждат климатичен апартейд,
където само богатите живеят извън стените,
защитени от корпоративно военизиран расизъм.
Нашата човечност крещи
да правим обратното, защото климатичните промени
не са времето.
Това е форма на икономическо и политическо преследване.
А климатичните имигранти се нуждаят от статут на бежанци.
Къде ще отидем, когато дойде огнената стена?
Когато дойде водната стена.
Седяхме и говорихме пет дни на дигата.
И си разказахме всичките истории, които чухте.
Разказахме си истории на приветстване.
Задавахме въпроси.
Предложихме и отговори.
Нужно е да имаш силата да се грижиш за останалия свят.
Но оставайки силен.
Ако си слаб, нищо няма да направиш.
Разбрах, че добрият живот не е в това да имаш конкретно място,
а определени хора, които да те приберат, които да те приветстват.
Това живее в сърцето ви.
Приемете, че това не е борба. Трябва да излекуваме планетата.
Да сме лекарството.
Трябва да имаме намерение, не само добро намерение,
а колективно намерение.
Да даваш е любов. Любовта не е взимане.
Любов е, когато даваш.
Основното правило на цивилизацията е, че ако хората са в нужда, им помагаш.
Винаги съм мислила, че любовта е революционна,
но сега съм сигурно в това.
Всички свидетелстваха като група хора
от целия свят, с различни езици,
различни средства и различна култура.
И те направиха съзнателния,
труден и красив избор да станат общност.
Човешкият дух,
който е стръкчето трева, което се промъква през бетона,
търсейки слънцето.
Точно това усещам във всеки един от вас.
И това ми дава такова усещане за сила.
Това задълбочава чувството ми за собствената ми човечност,
състрадание.
Прави ме по-силен.
Сега съм по-силен отколкото преди да дойда тук.
Толкова се гордея, че седя тук с вас и споделям историята си.
Толкова се гордея, че седя тук и слушам вашата история.
Това е обединението.
Слушане, обединяване, уважение.
Обичам ви. Вие сте моето семейство.
По традициите и законите на Бунджалунг вие сте моето семейство.
Обичам ви, обичам.
Тази промяна в борбите за власт по света
не трябва да боли чак толкова много, нали?
Сякаш можем да строим стени безкрайно, нали?
Сякаш е възможно да се изградят стени, които ще спрат хората да
пътуват, когато целият свят се срива.
Няма нужда от промяната, която искаме да видим по света с насилие.
Няма нужда от това.
Нужно е само всеки да вземе собствената си риза,
собствената отговорност и тогава ще успеем.
Все още има време. Не много.
Но наистина можем да успеем.
Колко хора могат да съборят тази стена?
Всички останали ще...
Когато дойде кризата.
Не искаме да се стига дотам. Никой не иска хаос.
Не искаме войни. Не искаме да се стига дотам.
Стената трябва да падне. Да подредим масата.
Да обсъдим сериозните въпроси.
Всеки ще е засегнат. Дори ти.
Не сте в безопасност. Никак дори.
Ние сме много по-силни и по-красиви заедно като едно цяло,
многобройна преплитаща се визия отколкото някога бихме могли да бъдем.
Изолирани, оградени и сами.
Когато сме заедно на масата, създаваме новия си дом,
единствения останал дом, ние самите.
Смятам, че независимо колко висока стена изграждат,
тя винаги ще падне.
Че любовта е по-силна от омразата и споделянето е по-силно от трупането.
А стената,
поставена на една страна,
може да бъде маса.
Искам да видя този красив град.
Някой ден, някой ден.
Искам да седна на привeтствената маса.
Седни на масата за добре дошъл.
Виж този красив град.
Някой ден, някой ден.
Искам да пея без умора.
Седни на масата за добре дошъл.
Виж този красив град.
Някой ден, някой ден.
О, някой ден, о, някой ден.
Някой ден, някой ден.
Някой ден,
някой ден.
Да!
Някой ден...
СЪЗДАТЕЛИТЕ НА ФИЛМА ПОКАНИХА УЧАСТНИЦИТЕ НА МАСАТА В НЮ ОРЛИЪНС
НА МНОГО ОТ УЧАСТНИЦИТЕ НИ БЯХА ОТКАЗАНИ ВИЗИ
ОТКАЗАНА ВИЗА
НЕИЗВЕСТЕН СТАТУТ
Богати хора, живеещи в рая...
НЕИЗВЕСТЕН СТАТУТ
ОТКАЗАНА ВИЗА
...но хората ми знаят как да го направят и процъфтяват.
ОТКАЗАНА ВИЗА
Хората ми и преди са ни изоставяли...
ОПРАВДАН ИЗБРАН В ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ
ОТКАЗАНА ВИЗА ОТ ИТАЛИАНСКОТО ПРАВИТЕЛСТВО
Моите хора казаха, че много е трябвало да си отидат...
ПОДАДЕНА МОЛБА ЗА УБЕЖИЩЕ В САЩ В МОМЕНТА СЕ НАМИРА В НЮ ЙОРК
Богатите още живеят нависоко и на сухо.
Бедните гледат как се покачва водата.
О, да, о, да.
Повечето хора дори не мигват.
Но моите хора знаят, че този път е реално.
О, да.
Моите хора. Изоставяли са ни и преди.
Моите хора. Дяволът чука на вратата ти.
Моите хора казаха, че много е трябвало да си отидат.
Моите хора, ние още сме тук.
Един ден всички ще си заминем и ще сме в една лодка.
Казах, че всички ще сме в една лодка.
Да.
Моите хора. Изоставяли са ни и преди.
Моите хора. Дяволът чука на вратата ти.
Моите хора казаха, че много е трябвало да си отидат.
Моите хора, ние още сме тук.
Един ден всички ще си заминем и ще сме в една лодка.
Моите хора. Изоставяли са ни и преди.
Моите хора. Дяволът чука на вратата ти.
Моите хора казаха, че много е трябвало да си отидат.
Моите хора, ние още сме тук.
Един ден всички ще си заминем и ще сме в една лодка.
Моите хора. Изоставяли са ни и преди.
Моите хора. Дяволът сега чука на вратата ти, скъпа.
Моите хора казаха, че много е трябвало да си отидат.
Моите хора, ние още сме тук.
Един ден всички ще сме в една лодка.
ПОСВЕТЕНО НА ПАМЕТТА НА МОРГАН ДЖЕНЕС
Субтитри: Анелия Желева TransPerfect Media