Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Jo, chci vidět to krásné město.
Ano, chci vidět to krásné město.
No, já
chci vidět to krásné město.
Jednou chci vidět to krásné město.
Jednou.
A taky chci sedět u uvítacího stolu.
Jo, chci sedět u uvítacího stolu.
Chci sedět u uvítacího stolu.
Vidět to krásné město.
Jednoho dne,
ach, jednoho dne, a já
chci zpívat a nikdy se neunavit.
Jo, chci zpívat a nikdy se neunavit.
Ano, chci zpívat a nikdy se neunavit.
Rád bych zpíval a nikdy se neunavil.
Sedět u uvítacího stolu.
Vidět to krásné město. Jednoho dne,
jednoho dne.
Lidé se pořád stěhují.
Stále hledají ten nepolapitelný domov za obzorem.
Co nám říká, že jsme vítáni?
Co nám říká, že jsme doma?
Kde je domov?
Domov nám říká, kdo jsme.
Domov nám říká, jací jsme.
Říká nám, koho milujeme.
Co jíme.
Co říkáme.
A v jakém jazyce.
Domov je to, jak by mělo slunce hřát na kůži.
Jak by se měl měsíc naklánět na obloze.
Jak by hvězdy měly nad námi kroužit.
Nikdo nechce opustit místo, kde má kořeny.
Ty vůně, ty zvuky.
Ty úsměvy, všechno to známé.
To pohodlí všeho, co známe.
Všeho, co nás zrodilo a utvořilo.
Ale někdy
nemáme na výběr.
Musíme se hnout.
A to je těžké.
Všichni jsme opustili domov.
Všichni jsme migrovali, aniž bychom si to uvědomili.
Přesunuli jsme se na jinou planetu.
Na planetu změněného klimatu.
Na planetu, která se velmi liší od té, na které lidé kdysi žili.
A tam teď všichni míříme.
Ať chceme, nebo ne.
A to znamená, že se všechno změní.
A možná se už nikdy domů nevrátíme.
Všechno, co v tomhle světě působilo stálým dojmem,
se brzy rozplyne.
Klima se mění za hranice zvládnutelnosti.
Každý třetí člověk na planetě
má podle prognóz přijít o domov kvůli změně klimatu.
Miliardy lidí přijdou o domov.
Budeme součástí největší masové migrace v dějinách lidstva.
Vlády vědí, že se to blíží,
ale nestaví pomocná centra ani imigrační úřady.
Staví zdi a detenční centra.
A jak jde do tuhého a stále více lidí se chce stěhovat,
volání po zdi je stále hlasitější.
Tohle místo. Bůh žehnej Americe.
A snad tu zeď postaví. Snad získá peníze.
Potřebujeme tu zeď právě tady.
Tohle není hra. To je Amerika.
Jak zastavíte 15 000 lidí,
kteří sem pochodují?
Nezastavíte.
Vlády po celém světě investují do ochrany hranic
a věznění.
A ty zdi představují rasismus.
Militarizaci.
Nacionalismus.
Fašismus.
Tohle místo je naše. Tohle je vaše.
ZÍSKEJME AMERIKU ZPĚT
Až se budeme muset přesunout všichni, kam půjdeme?
Jaké to bude, až tam dorazíme?
Budou nás vítat?
A přivítáme my ty, kteří se objeví u našich dveří?
Ta zeď představuje veškerou tu nenávist.
Ale co je proti té zdi?
Zveme vás k našemu stolu v Levee.
Není na něm ubrus,
ale každé vlákno našich příběhů tká jednu společnou tapisérii.
Lidé u toho stolu překročili mnoho řek, aby se dostali sem.
Lidé ze všech kontinentů, které vyhnaly klimatické změny.
Poprvé odsud odcházejí,
aby se zeptali:
Kde je teď náš domov?
Posaďte se s námi a poslyšte naše příběhy.
Začali jsme rodinou z Paradise, města, které shořelo celé.
Ahoj, jsem Ali.
Můj život byl krásný a požehnaný.
Náš domov byl tak výjimečný.
Při požáru jsme uvízli v koloně a ocitli se v pasti.
I hasiči tam nahoře uvízli.
A do toho hrála ta písnička.
Myslím, že Bee Gees. V rádiu.
Bouchaly tam propanové lahve.
A oni hráli: "Stayin alive, stayin alive, ah ah ah."
A pak nám hasiči řekli,
abychom opustili auta a běželi na nejbližší parkoviště,
protože se blížil oheň.
Stayin alive stayin alive...
PARADISE, KALIFORNIE 2018
A bylo to.
Tohle byl můj profi reproduktor JBL PRX.
Dělám ozvučení.
DJ a tak.
Žádné oficiální varování.
- Takže žádné varování? - Ne.
Žádné veřejné varování ani nic podobného.
Jen jsme slyšeli výbuchy.
Pořád dokola.
Bylo slyšet, jak vybuchují propanové lahve.
A tehdy mi došlo, že požár je od nás tak kilometr a půl.
Přesně tak.
Zavolám.
Požár bylo vidět přímo tamhle.
Byl celý oranžový.
Prý 800 fotbalových hřišť za minutu?
Osmdesát za minutu.
Je to masivní. A rychlé.
PARADISE KALIFORNIE
Tady jsme měli ložnici.
Tady se narodila.
Domov bylo to první, co viděla.
Já se jen rozhlížela a nevěděla, co mám vzít.
Měla jsem to dítě,
které plakalo hlady.
A zároveň jsem nám musela sbalit vše potřebné.
Silnice, kde jsme uvízli, vede přímo tady mezi stromy.
Najeli jsme na ni a hned se ocitli v totální zácpě.
Neujeli jsme ani tři kilometry od našeho domu.
V autě jsem si říkala,
že takhle přece nezemřu.
Takhle ne.
Právě jsem porodila.
Takhle nezemřeme. Mám s sebou všechny děti.
Takhle nezemřeme.
Ali, Jason a jejich rodina patřili k těm šťastným.
Zemřelo 75 lidí
a celé Paradise lehlo popelem.
V našem klimaticky změněném světě je větší horko a sucho než kdy dřív.
Běžný požár se dnes mění v klimatické inferno.
Pohled na apokalypsu.
Spálené a pak zkapalněné kojenecké lahve.
- Pneumatiky. - Palubní desky.
Kuchyňské desky, mikrovlnky.
LCD televize.
- Satelitní antény. - Tenisky.
Plastové krabičky na bio rukolu.
Fotoaparát, oblečení.
Jediná místa, která neshořela, byla parkoviště.
Můžeš vrátit nákupní vozík na místo,
ale supermarket už tam není.
Policista začal všechny vyvádět z aut a řekl,
že teď půjdeme pěšky.
A všichni na silnici se rozběhli.
Řekli nám, abychom šli na tohle parkoviště.
Celé parkoviště bylo plné evakuovaných.
Napřed to bylo fakt děsivé.
Oheň byl všude kolem a nebylo kam jít.
Žhavé uhlíky na náš pršely jako déšť.
Pak řekli: "Máme volnou cestu.
"Jestli máte auto, nasedněte.
"Pokračujte. Neodbočujte.
"Ohrozili byste ostatní. Prostě jeďte."
Nadýchali jste se hodně kouře?
Jo. Neměli žádné masky.
Mí kluci měli jen kus látky,
který používali, a když jsem ho pak vypral,
byl úplně špinavý.
Černý jak uhel.
Všude byly obytné vozy,
na dvorech, a bylo jasné,
že v nich lidé žijí.
Počet vysídlených lidí
je prý kolem 22 tisíc.
Tohle jsou moderní uprchlíci.
Klimatičtí uprchlíci,
kteří žijí jen 30 mil odsud, v dodávce v Chicu.
Je tohle budoucnost?
Americký sen se nám hroutí před očima.
Od moře k moři není žádné bezpečí.
Kde budeme v bezpečí?
Žádná geografická odpověď není.
Od pobřeží k pobřeží
jsou požáry, povodně, extrémní počasí všeho druhu.
Tkanina americké stability se trhá,
nitě se rozpadají.
Americká města jsou ničena rychleji, než se postaví.
Srdce, které
je plné jako skládka.
Práce, která tě pomalu zabíjí.
Modřiny, co se nikdy nezhojí.
Vypadáš tak unaveně, nešťastně.
Nikdo z nás by nikdy nečekal,
že takový požár projde čtvrtí, jako je tahle.
Jako z obrázku.
Děti si hrají na dvorku. Může se to stát každému.
V téhle chvíli jde o to kdy, a ne jestli.
LOS ANGELES, KALIFORNIE 2025
Vyberu si
tichý život, potřesení rukou
s oxidem uhelnatým.
Bez poplachu, bez překvapení.
Ticho.
HURIKÁN HELENE SEVERNÍ KAROLÍNA 2024
Ticho.
HURIKÁN IDA CRANFORD NEW JERSEY 2021
HURIKÁN IRMA 2017
AMERICKÉ PANENSKÉ OSTROVY 2018
Tohle byla hlavní část domu.
Aha.
Koupelna u hlavní ložnice. Tady byl pokoj našeho syna.
Obývák, jídelna, jídelní kout a kuchyň.
Většinu zničila Irma. A Maria dorazila zbytek.
Měli jsme skleněné dveře tady i tam.
Takže jak šla střecha pryč, dům to neustál.
Kam se poděla střecha?
Nevím.
Dodnes říkám,
že trvalo měsíce, než mi došlo, že jsem bezdomovec.
V té době jsem měla pocit, že na nás všichni zapomněli.
Nejsme bohatá komunita a lidé tu žijí prostě.
Ale pak jsi v situaci, kdy se z toho stane chudoba.
Nevím, kam půjdu dál, ale teď jsme klimatičtí uprchlíci.
Tak krásný dům.
A tak krásná zahrada.
Bez poplachu, bez překvapení.
Bez poplachu, bez pře...
Nikdo nečekal, nikdo nikdy neviděl
požáry takového rozsahu na předměstích.
V okolí není tisíc volných domů,
kam by se lidé mohli nastěhovat.
Mají děti ve školách. Mají práci.
Nikdo nemá připravený plán,
že když shoří celá čtvrť, kam půjde.
Ticho.
Nech je být stejně jako ty, co přišly předtím.
Kameny se kutálí zpět do moře.
Setřes to ze sebe, jako by to byla jen cena.
Peníze ti ty oceán nekoupí.
Co vidím každý den při katastrofách?
Přivítat lidi znamená dát jim v tu chvíli
to nejlepší, co máš.
Byl jsem u přívalových dešťů na různých místech v Brazílii
a je to horší a horší.
Leo Farah, známý brazilský hasič, založil Humus,
organizaci první reakce, která jezdí po katastrofách.
Je jich tolik, že nestíhá dost rychle reagovat.
Ti nejchudší žijí nahoře na kopci.
Je to levnější, ale je to riziková oblast.
Nic tě nepřipraví na to, když zahneš za roh ve Vila Sahy
a uvidíš na místě ztuhlou řeku bahna.
Před šesti týdny to byla rušná favela.
Bože. Do háje.
Tady to bylo.
A tady stála spousta domů.
Bože můj.
- Takže tady byly domy? - Jo.
Myslím, že tady zemřelo 50 lidí.
Našli jsme tu bohužel jen mrtvá těla.
Leo říká, že tohle je jeden z těch menších případů.
V Riu de Janeiru tyhle sesuvy smetly tisíce lidí.
Během sedmi hodin spadlo 637 milimetrů deště.
Z nebe padaly doslova dešťové bomby.
Atmosféra Země je dnes o pět procent vlhčí než na začátku průmyslové éry.
Teplý vzduch totiž udrží víc vodní páry než studený.
Oteplený vzduch z otepleného klimatu ji nasaje
a co vystoupá nahoru, musí zase spadnout dolů.
Lidé tu mají vzpomínky. Proto nechtějí odejít.
Děti se tu narodily. Mají tu svůj život.
Vše, co se stalo, se stalo tady.
Když přijedeme ke katastrofě,
je velmi běžné, že nás lidé prosí, abychom kopali
a našli fotografie.
Nechtějí televizi. Chtějí vzpomínky.
Není v tom žádná spravedlnost.
Nelze říct, že se všechno děje z nějakého důvodu.
Ale existuje zvláštní a tajemné vlákno,
které nás všechny propojuje.
V době katastrof můžeš vidět jeho roztřepené konce.
A když reaguješ na katastrofu, můžeš za to vlákno zatáhnout,
sledovat ho a a vidět, jak nás všechny proplétá.
Do každého života musí trochu pršet.
Znáš to rčení.
Ale náš svět byl postaven jen na určité množství deště.
Když ho přijde víc, všechno se začne hroutit.
Půda se sesouvá.
Jel jsem vyzvednout Karinu Lapentu, překladatelku.
Dobré ráno.
Sotva jsme se dostali do její čtvrti.
Nikdo v téhle oblasti nezůstal bez škody.
Tady bylo všechno pod vodou.
Karina je nervózní, potetovaná punkerka se zlatým srdcem.
Budeme přátelé na celý život.
Takže jsi měla vodu až tady uvnitř?
Jo.
Tady je
jedna z věcí, které nám darovali.
Všechno, co tady vidíš, jsou dary, protože jsme fakt přišli o všechno.
Po tom, co jsme viděli zkázu ve favele,
nás Leo vzal na místo, kam byli lidé přestěhováni.
Do prázdného bytového komplexu ve městě Bertioga.
Čtyřicet pět minut odsud.
Na ten bytový komplex, sotva dokončený, čekali původně
jiní chudí lidé, ty ale vystěhovali ti vysídlení.
Je to strohé, orwellovské, prázdné, izolující, tísnivé.
Jako vězení.
Dočasné útočiště,
které nemá nic z živosti favel.
Všechno v pořádku?
A do téhle pochmurné krajiny přichází modrovlasý anděl Gabriel.
Jsem z Bahie.
Před sedmi lety
jsem řekl, že jsem gay, a vyhodili mě z domu.
Měl jsem komplikovanou situaci, žil jsem tři měsíce na ulici
a v São Sebastião jsem našel místo, kde začít znovu.
Sám oběť sesuvu, přišel o byt,
ale zmátořil se a dobrovolně pomáhal při záchranných pracích,
kde v něm ihned poznali přirozeného lídra.
Když sem lidé dorazí, nemají nic.
Doslova jen oblečení, které mají na sobě. Žádný nábytek, nic z domova.
Ptám se jich, čím si procházejí.
Naslouchám jejich problémům a potřebám
a snažím se jim pomoct, jak nejlépe to jde.
Můj dům byl zničen.
Přišla jsem o všechny dokumenty, ale přežila jsem.
On mi pomohl.
Uprostřed téhle povodně, kde jsem pomáhal lidem,
jsem dostal zprávu, že mi umřela teta a musím identifikovat tělo.
Musel jsem se zastavit a přemýšlet: mám jít identifikovat tělo,
nebo mám pomáhat těm, co žijí,
co křičí a prosí o pomoc?
Rozhodl jsem se pomáhat živým.
Když je mrtvá, musím tu bolest odložit
a pomoct těm, kteří mě potřebují a žijí.
Každý chce vyprávět svůj příběh. Vyprávění je léčivé.
To jsem se naučil při první pomoci.
Je to celé o naslouchání.
Lidé potřebují vyslechnout. Chtějí příst svůj kousek příběhu.
Naslouchání je pomoc. Včetně toho, že teď nasloucháš ty.
Gabriel byl z těch, kdo uměli naslouchat. Vyzařoval soucit,
trpělivost a lásku,
protože naslouchání pomáhalo i jemu.
Komunita je jednotná, životy lidí jsou dávno propojené.
Takže lidé se vždycky snaží pomáhat jeden druhému.
Všechno spadlo. Všechno.
Byl to ráj, který už nemáme.
Manželův otec také zemřel.
Ten klid našeho místa.
Život, který jsme měli předtím, se nikdy nevrátí.
Často při katastrofách
iniciativu převezme místní organizace.
Tady to byla Verdescola, odpolední program pro místní děti.
Každé město by mělo mít svou Verdescolu.
Místo, kde se učí a pečuje o další generaci.
Vede ji Maria Antonia.
Je to taková nejoblíbenější učitelka ze školky na světě.
Tyhle děti byly dopoledne se mnou.
A máme tu asi 30 psychologů, kteří s nimi pracují,
protože většina z nich někoho ztratila nebo přišla o domov.
Byly vysídlené. Některé z nich přišly úplně o všechno.
Když došlo k sesuvům půdy, výuka byla zastavena
a místo se proměnilo v improvizovaný útulek,
nemocnici a pomocné centrum.
První dvě třídy byly nemocnice.
Tady byly dvě operační místnosti.
Ale Maria Antonia není jen myšlenkovou vůdkyní
a morální oporou tohoto města.
Také ona je obětí sesuvu půdy.
Jdu s ní do jejího domu, poprvé od sesuvu.
- Panebože. - Vítej na mé verandě.
Možná si chceš dát kávu v obýváku?
Jistě.
Bože, to je...
Neuvěřitelné.
- To je fakt síla. - Chci vidět tohle.
- Jen do toho. - Ach!
Tady jsem měla prádelnu.
Ale ne.
Tam ještě stojí lednice.
Tohle si vezmu.
Chtěla tu nejprostší a nejmenší věc.
To mám na vodu.
Malá moskytiéra na hrnek čaje,
který si každé ráno vařila ve kuchyni.
Nějak to celé přežila.
Ty malé věci...
Ty malé věci, co ti připomínají, že jsi člověk.
Přišlo to shora, myslím.
Ty malé věci, které ti říkají: "Tady žiješ.
"Tohle jsi ty."
Vypadá to jako místo činu.
Tam vzadu je pokoj mých vnoučat.
Jejich herna.
Takže tady děti spaly a trávily čas?
Ano, byl to pokoj pro šest vnoučat.
A byly taky všude jinde.
A dole měl pokoj domovník.
Zemřel.
Prokopával jsem se tím pokojem a našel jsem ho.
Ve Vila Sahy, kde mám Verdescolu,
zemřelo 58 lidí.
Sedm dětí, které chodily do mé neziskovky.
Když nezměníme to, jak žijeme,
a náš dopad na svět, bude se to stávat častěji.
Další den jsme s Karinou šly do favel, abychom viděli škody.
A pak se pomyslné přadeno začalo odvíjet.
Ten zvláštní moment, kdy víš, že se něco stane,
něco, co nemůžeš naplánovat ani předvídat.
Za námi prošla rodina.
Dva lidé a dítě.
Naklonili se k nám a řekli:
"Jestli natáčíte sesuvy,
"z vršku je mnohem lepší výhled."
Bylo to jako přivítání.
Ahoj.
A tak jsme je poslechli.
Chodíme až úplně nahoru. Každý den.
Schody mají tak deset pater.
Řekli mi, že cítili, jak se dům třese,
a dostali se ven těsně předtím, než sjel dolů z kopce.
Celá strana hory spadla
na ten druhý dům tam dole.
Žili tam s celou rodinou
v podstatě v jedné chodbě.
A pak řekli: "Pojďte dál."
Jako bychom byli staří přátelé, kteří se právě potkali.
Tohle je pokoj mého bratra, kde spí se svými dětmi.
Naše hostitelka se představuje jako Jessica.
Voda pořád sílila.
Říkám: "Musíme ven!" Hned nato se dům zřítil.
Ta druhá strana byla horší. Jejich domy spadly.
Uvnitř byly děti. Bylo to tragické.
Přeživší se ukrývali v supermarketu.
Sousedi ztratili domov.
Jiní na tom byli hůř, přišli o rodinu.
Jak se cítíš?
Pokaždé, když prší,
mám strach o svou rodinu.
Bojím se o děti.
Kvůli dětem se bojí.
Snažíme se vrátit k normálu.
Vychovávat a chránit naše děti.
Ach, Jessico.
Je to těžké.
Všichni pracujeme naplno, ale na víc nemáme.
Bezpečnější oblasti jsou moc drahé. Chudší oblasti jsou nebezpečnější.
Ať vyděláme cokoli, a to jsme čtyři dospělí, je to moc těžké.
Žila jsem na ulici.
Jessica nám vypráví o předsudcích, které zažila jako dítě.
Byla stejně jako Gabriel nucena žít na ulici.
Odešla jsem z domova ve 13.
Odešla ve 13 kvůli své sexuální orientaci.
Nejsi sama, ano?
Bydlím poblíž.
Nejsi sama.
Nic není náhoda, víš?
Nic není náhoda.
Můžeš plakat, ale nesmíš se vzdát, jo?
Jessica a její rodina zůstaly bez pomoci,
ale Karina věděla, jak přijít a naslouchat.
Jsem víc chlap než mnozí muži.
V okamžiku katastrofy máme na výběr. Propojit se, nebo ne.
Natáhnout ruku, nebo ne.
Postavit uvnitř zeď, nebo přivítání.
Ten strom tam...
Nevím.
Ale vážně se bojím, že spadne.
Takže pokaždé, když prší nebo fouká vítr, modlím se k Bohu, ať nás ochrání.
Hned běžíme dolů za Leem, abychom pro Jessicu našli pomoc.
A k našemu šoku a zděšení
se Leo otočí a křičí:
"Co děláte, sakra?
"Nevíte, že když tam vlezete,
"drogové kartely, co ovládají celou vesnici,
"si vás můžou splést s policií a okamžitě vás zabít?
"Nemůžete jen tak vejít do té čtvrti s kamerou!
"Máte štěstí, že žijete!"
Ale pak se Leo nadechl, uklidnil a řekl:
"Můžu vám pomoct. Znám v té čtvrti zastupitelku.
"Jmenuje se Pauleteh.
"Abyste se tam mohli vrátit,
"musí s vámi spolupracovat.
"Potřebujete její ochranu."
Potkal jsem už hodně městských zastupitelů,
takže jsem čekal političku, úřednici středního věku.
Kdo ochutná, vrátí se pro další.
To jsem se ale spletl.
Když jde po ulici, všichni mávají.
Všichni ji milují. Je to místní celebrita.
Už osm let mám vlastní podnik. Prodávám tapioku na pláži.
Tehdy jsem se ještě neidentifikovala jako trans.
To je něco nového.
Tohle jsem já.
Dnes vypadám krásně, upraveně.
Kvůli vašemu dokumentu.
Chci dělat něco jinak.
Něco pro naši komunitu, co má smysl.
Něco, co přinese změnu.
A tak jsem začala mluvit
o problémech města.
A v posledních volbách
jsem byla zvolena náhradní zastupitelkou.
Protože ti, co to ochutnají, vrátí se.
Tapioka od Pauleteh!
Protože ti, kdo ochutnají, se vrátí.
Tapioka od Pauleteh!
Nevíme, jestli to tu bude zítra bezpečné.
Je tu spousta chudých, co stále žijí v nebezpečných oblastech.
Nájem je tu totiž extrémně drahý.
Turismus ho žene nahoru.
Tak kde mají lidé žít?
Na kopcích nebo u řek.
Protože ti, kdo ochutnají, se vrátí pro další.
Tapioka od Pauleteh!
Potřebujeme bezpečné domovy.
Potřebujeme bezpečné a dostupné bydlení.
Aby všichni lidé mohli důstojně žít na bezpečném místě.
V posledních volbách mi přišlo plno výhrůžek smrtí.
Jednou jsem musela opustit město, vtrhli do mého domu.
Ale jsem tady, abych ty paradigmata bourala.
Je to způsob, jak lidem ukázat odvahu.
Nebát se.
Přiblížit se k sobě.
Musíme být ochotní jít ruku v ruce a pomáhat.
Do háje, dej mi pusu.
TAPIOKA OD PAULETEH
Když jsem sem přišla, tohle místo bylo úplně zničené.
Jako válečná zóna.
A pak se to stalo.
Náš queer "Dream Team" dobrovolníků
pro vzájemnou pomoc při katastrofách dorazil na pomoc.
Slunce tě bodá do očí.
Hurikány a déšť.
Černé zatažené nebe.
Běžíš nahoru a pak zas dolů.
Zapneš to a vypneš, jak se ti chce.
Není tu nic, co tě nadchne nebo srazí dolů.
A když nemáš na výběr,
můžeš jít za mým hlasem
skrze temná zákoutí a hluk tohohle zkaženého městečka.
Viděla civilní obrana váš dům?
Přišli sem a řekli, že domy jsou obyvatelné.
Že tu můžeme žít. Že máme střechu, tak je to dobré.
A kdo neměl kam jít, se vrátil.
Můj starý dům byl lepší, ale zřítil se do rokle.
A tak tu žijeme všichni společně.
Ano. Nikdy sem ale vlastně nepřišli.
Jen přelétli dronem a že prý je to v pořádku.
Vzadu za domem vaří na dřevě.
Nemají nic.
Jejich dům se zřítil.
A na kopci nad nimi je obrovský strom.
A dům visí na okraji svahu.
Je to nebezpečná situace.
V domě je spousta dětí.
Tohle je toxické.
Lidi, já z toho šílím.
Ten olej je extrémně hořlavý.
Konstrukce domu je ohrožená.
Po sesuvech jsem se cítila úplně sama.
Jediná další možnost přístřeší byla v kostele.
Ale kdybych tam šla, zažila bych předsudky a nenávist.
To je nesnesitelné. Raději budu sama.
Raději zůstanu tady a riskuju život,
než abych čelila těm bigotům.
Katastrofa nás všechny zatlačila do kouta,
ale naše síla musí zvítězit, i když býváme umlčováni.
Identifikuješ se jako trans?
V pohodě.
Ano.
Upřímně, nemyslím si, že tohle je moje tělo,
ale přijímám ho.
Tady existujeme.
A tvoje pravé jméno?
Jmenuju se Jeffinho.
Jeffinho?
Dobré vědět.
Kamarádi mi říkají Jeffinho nebo Jeff.
Když se vytvořila důvěra, Jeff mohl říct, že je "on",
a mohl nám říct všechny své obavy.
Tohle je komunita.
Komunita, která zažila tolik předsudků a nenávisti.
Komunita, která nepotřebuje jen jídlo, vodu a přístřeší,
ale také porozumění.
Tohle jsou jedni z nejodolnějších lidí na světě,
kteří trpí trojitou katastrofou: klimatem, bigotností a chudobou.
Jsou to lidé, kteří vědí, jak být silní v krizi.
Vezměte si z nich příklad, lidé.
Queer tým vzájemné pomoci má něco, co vás může naučit.
A ta zvláštní, tajemná příze tká něco krásného.
Láska je revoluční.
Jsme na revolučním setkání.
Jsme součástí revoluce. Jsem punk rockerka.
Tohle byl od 16 můj sen.
Jsme revoluční lidé
a všichni jsme chráněni láskou.
V celé Jižní a Střední Americe
klimatická změna destabilizovala každý aspekt života.
Extrémy této nové planety zhoršují všechny sociální krize:
nedostatek potravin, ekonomickou nejistotu.
Lidé z venkova se musí stěhovat do měst,
což zhoršuje genderové násilí a činí život tak nebezpečným,
takže lidé migrují
nejen uvnitř svých zemí,
ale i na sever do Spojených států.
K té zdi.
Demagogové nás vždy rozdělovali
na ty, kdo jsou vítáni, a ty, kdo nejsou.
A proto
nás rozdělili na ty, kdo jsou lidé, a ty, kdo nejsou.
Zvířata. Tohle jsou zvířata.
Proudí do naší země.
To nejsou lidé. To jsou zvířata.
Podívejte se na smrt a zkázu, co působí lidé
přicházející do této země.
Smrt a zkázu působenou lidmi, kteří tu nemají být.
DOKONČETE ZEĎ
Zdi fungují.
Budeme mít silné, neuvěřitelné hranice.
A abyste věděli, tu zeď stavíme tak jako tak,
ať se jim to líbí, nebo ne.
A dokončíme ji.
Nikdo nechce opustit svůj domov.
Nikdo nechce opustit svůj dům,
protože odtamtud pocházíš.
V roce 2019 oznámila vláda USA novou politiku pro migranty,
kteří legálně žádali o azyl.
Rodiny s malými dětmi měly být odděleny
a uvrženy do detenčních táborů.
Bylo to jasné porušení
mezinárodního práva, považované za týrání dětí.
Pokrokoví členové Kongresu si jeli do Texasu prohlédnout tábor.
Médiím nebyl vstup povolen.
Co jsme dnes viděli je neomluvitelné.
Žádné dítě by nikdy nemělo být odděleno od rodičů.
Ti lidé: "K čertu s vašimi pravidly.
"Uděláme si, co chceme, a vy za to zaplatíte."
Takže děti v detenčních centrech
nejsou zneužívány?
- Absolutně ne. - Vůbec?
Vůbec ne.
Představ si, že přijdeš o domov,
musíš odejít, cestovat přes kontinenty,
a pak na hranici tvé dvě sestry, čtyřletou a dvanáctiletou,
ti prakticky unesou.
Jsou v detenci?
Ano, jsou v detenci.
A jsou v detenci.
Víš, kde jsou?
Ne, nevím, kde jsou.
Neviděly jsme se 12 dní.
Je jí 18 let. Je migrantka z Kolumbie,
kde klimatická změna zesílila násilí,
extrémní záplavy a vyhnala lidi do měst,
kde na ně útočí gangy.
Klima a bezpečnost jsou propojené, navzájem se zhoršující krize.
Pravda je,
že je tam spousta gangů, které z vás vymáhají peníze.
Vyhrožovali nám zabitím.
Proto jsme se rozhodli odvézt moje malé sestry sem.
Přišla na hranici USA, aby legálně požádala o azyl.
A co se stalo?
Její dvě sestry od ní byly okamžitě odděleny.
A ji vysadila pohraniční stráž v Ciudad Juárez v Mexiku,
aby tam čekala na soudní jednání.
Ve městě, kde tisíce žen zmizely nebo byly zavražděny.
Máš o ně strach?
Ano, určitě mám.
Nechci, aby je deportovali zpátky
a nechci být oddělená od své rodiny.
Když se jí ptám, jestli jí CBP, ICE, INS, DHS
nebo jiná agentura umožnila
jakkoli zjistit, kde její sestry jsou,
řekne jen: "Ne."
Poštovní služba vám dá sledovací číslo na balík,
ale o dvou malých, zranitelných holčičkách žádná informace. Nic.
Mohou být v El Pasu, v New Yorku
nebo v jednom z mnoha stovek detenčních zařízení v Americe.
Nikdo neví.
I když se sem dostaneš a trpíš tu, zachází s tebou špatně,
nesmíš přestat bojovat za to, co chceš.
Bojuj dál, protože máš právo na své sny.
Bojuj za to, co chceš.
Bojuj za své sny.
To je všechno.
Požádat o azyl je lidské právo.
Nikdo není "nelegální".
A naše práva jsou základem všech našich snů.
Možná to nevíš, ale máš právo se pohybovat.
Máš lidské právo jít kamkoli na světě,
kamkoli ve své vlastní zemi nebo do zahraničí.
A máš právo se vrátit do své země, do svého domova.
A pokud je situace ve tvé zemi špatná, až ohrožuje tvůj život,
máš právo požádat o azyl.
To jsou lidská práva, která byla dána nám všem.
V roce 1948
byla Valným shromážděním OSN přijata Všeobecná deklarace lidských práv
a zrodil se nový druh lidské bytosti.
Člověk s právy.
Tato Všeobecná deklarace lidských práv se může stát
mezinárodní Magnou Cartou pro všechny lidi na světě.
Druhá světová válka, co právě skončila, vycházela z těch nejhorší věcí,
které lidstvo vytvořilo: rasismus, militarizace, nacionalismus, impérium.
Konflikt tak šílený,
že když skončil, když se rozptýlil kouř
a krev vsákla do půdy,
tvůrci Nového světa se rozhodli znovu definovat, co znamená být člověkem.
Práva musela být sepsána a zakotvena,
aby jejich porušení bylo skutečným zločinem proti lidskosti.
Byla stanovena všechna možná práva:
právo nebýt pronásledován kvůli rase nebo náboženství,
právo nebýt zabit kvůli pohlaví nebo etnicitě,
právo na sebeurčení,
právo na demokracii, na osobnost, na státnost
a právo pohybovat se.
A hned poté, v roce 1951, přišla nová definice uprchlíka.
Bylo tolik lidí donucených migrovat,
že byla svolána úmluva o právním postavení uprchlíků.
A ta definovala uprchlíka jako osobu, která má strach
z pronásledování z důvodu rasy,
náboženství, národnosti, sociální příslušnosti nebo politických názorů.
A uprchlíci mohou požádat o azyl
kdekoli na světě prostým překročením hranice.
Ale i když máš právo na přesun,
nemáš právní status k tomu, abys mohl požádat o azyl kvůli klimatu.
Definice uprchlíka vytvořená před desítkami let
nezahrnuje klimatickou změnu.
Ta tehdy totiž neexistovala.
A tak se náš právní rámec hroutí
tváří v tvář klimatu, které kolabuje.
Pokud tě klima přehodí přes hranici,
pokud ti zničí domov,
pak navzdory právu na pohyb nemáš žádný právní status
a nemůžeš požádat o azyl.
A zdi po celém světě jen dál rostou.
Dnes tu jsem, abych s vámi sdílel pravdu.
Uvnitř vás všech sídlí světlo.
Vidím ho mezi vašim obočím.
Chci, aby svět věnoval pozornost tomu,
co se děje ve Středomoří.
Je to totiž test
naší kolektivní civilizace.
Lidé se ve Středomoří topí
a ti, kdo se je snaží zachránit,
jsou kriminalizováni.
A to je nebezpečné pro nás všechny.
Když se solidarita stane zločinem, končíme.
Je po všem.
Mám říct pravdu?
POBŘEŽÍ KALÁBRIE, ITÁLIE 2023
Klima se otepluje, a dopady pro nás jsou velmi těžké.
Naše plodiny, naše rostliny vadnou a umírají.
Není co jíst.
V Africe, odkud pocházím, vás může zabít jen to horko.
Protože jsme byli skupina těhotných žen a dětí,
vybrali si nás, abychom nastoupili.
Vlezli jsme do člunu, což byl v podstatě nafukovací raft.
Na tom člunu nás bylo 70.
Představ si, že nastoupíš na vor
s desítkami dalších lidí
a vyrazíte přímo do středu moře.
Do moře, které je v noci děsivé.
Do toho modrého Středozemního moře.
EU používá Středomoří jako zeď.
A stejně jako zeď je naplněné jako odstrašující prostředek.
Nikdo přesně neví, kolik migrantů se ve Středomoří utopilo
při pokusu dostat se z Afriky do Evropy.
Může to být 40 tisíc lidí za poslední dekádu.
Čtyři nebo pět tisíc ročně.
Ale o těch lodích nejsou žádné záznamy. Není jak to zjistit.
Představte si, že jste venku na moři,
zranitelní, tisíce mil od domova.
Nikdo neví, kde jste.
Uvidíte loď a ta po vás začne střílet.
- Střílejí? - Ano. Střílejí.
Italská vláda dala Libyi válečné lodě
a říkají tomu Libyjská pobřežní stráž.
A tu viděli, jak střílí na rafty plné migrantů z Afriky,
úmyslně se je snaží převrhnout a lidi utopit.
Takzvaná Libyjská pobřežní stráži!
To, co děláte, je velmi nebezpečné.
Přepínám.
Jsme v mezinárodních vodách.
Nestřílejte na nás.
Navzdory hrdinskému úsilí
neziskových organizací, jako je SOS Mediterranée,
evropské vlády dovolují nebo podporují,
aby se Středozemní moře stalo masovým hrobem migrantů.
Dívám se na to obrovské Středozemní moře,
kde opálení italští turisté plavou
v krásných modrých proudech.
A napříč pláží
chodí mladíci z Pákistánu a Bangladéše, zemí zasažených klimatickou krizí
s obrovským počtem migrantů, a prodávají Italům deky, cetky,
opalovací krémy, sluneční brýle a nafukovací jednorožce.
Chlapi, kteří mají na zádech celý Walmart,
chodí sem a tam po pláži, po písku.
Takhle si omotávám nohy, protože to zmírňuje bolest
z kamenů a písku.
Jsem tady, abych splnil sen svých rodičů.
Každý rodič chce, aby jeho děti uspěly.
Nemám dokumenty, abych se vrátil domů.
Snad je brzy dostanu
a budu moct domů za rodinou. Moc mi chybí.
Inšalláh.
A jen o kousek dál do přístavu připlouvají lodě SOS Mediterranée,
které zachránily lidi ze Středozemního moře.
Aby zabránila lidem odplouvat
ze severní Afriky, Evropská unie vybavuje
Libyjskou pobřežní stráž, aby chytala lidi
prchající z Libye a vracela je zpět, což je nelegální.
Protože Libye není bezpečný přístav.
Lidé tam jsou zotročováni, znásilňováni, odíráni o peníze.
Jsou mučeni.
Jsou rozhazováni do různých detenčních center.
Francesco Creazzo, mluvčí SOS Mediterranée,
organizace, která vytahuje migranty z moře:
Máme jednu velkou loď a snažíme se najít rafty.
Pracujeme s letadly, která pročesávají horizont,
Středozemní moře, a hledají ty, co opouští libyjské pobřeží.
Je to zrádná cesta
a často se tyto čluny převrhnou a všichni na palubě se utopí.
Hrozba smrti byla politicky využita
jako odstrašující prostředek, aby lidé neodplouvali,
což zjevně nefunguje.
A nedostatek záchrany
nemá žádný jiný efekt než zvýšení úmrtnosti.
Není o čem diskutovat. Musí být zachráněni.
Jejich příběhy musí být vyprávěny.
Jedna loď plná zachráněných migrantů, kteří jen o vlásek unikli utonutí,
a o pár metrů dál na pláži
jiné lodě plné turistů, bezstarostných,
beroucích své bezpečné přistání jako samozřejmost.
Ta nerovnost, ten rasismus,
ta nelidskost, ta nespravedlnost, je to tak do očí bijící.
Různé příze utkané z předsudků.
Čí sen tohle je, Evropo?
Všichni ti lidé mají příběhy, které je třeba vyprávět.
Chris Obeyhi odešel z domova v Nigérii, aby našel bezpečnější břehy,
a skončil na malém člunu na Středozemním moři.
Chris přežil, skončil na Sicílii a stal se slavným hudebníkem.
Chris uprchl z Nigérie,
země zmítané bezprecedentními záplavami způsobenými klimatickou změnou,
které ještě zhoršily vliv Boko Haram,
islamistické teroristické skupiny páchající otřesné násilí po celé zemi.
Cítil jsem, že moje země už pro mě není bezpečným místem.
Z Nigérie jsem šel přes Niger.
Měl jsem spoustu potíží.
Nejprve jsem musel projít pouští.
Poušť je opravdu děsivá.
Je opravdu plná duchů.
A pak jsem jel transportem do Libye.
Dostal jsem se do problému s Libyjskou stráží.
Unesli mě a odvezli do vězení.
Měl jsem štěstí, mohli mě klidně zabít.
Půjdeme po cestách, které neznáme.
Viděl jsem bratra, co opustil dům.
A už ho nikdy neuvidí.
Když se usměje, lidé myslí, že je všechno fajn.
Ale tak to není.
Pak jsem z vězení utekl.
A když jsem byl venku, věděl jsem, že musím odejít.
A naplánoval jsem si, že v noci nastoupím na loď.
Na břeh
vytáhli gumový člun a lidé křičeli.
A nejhorší bylo, že jsme si ho museli dát na hlavu.
A když ti spadne, zastřelí tě.
To nám řekli. Když ho upustíš, zastřelíme tě.
Tak jsme si ho dali na hlavu.
Mluvili arabsky.
"Jděte, jděte."
A my šli přímo do středu moře.
Bál jsem se. Ptal jsem se, co se to děje.
Ráno se probudím, a můj Bože!
Žádné stromy, žádné domy. Jen mořská voda všude kolem.
Uviděl jsem malého chlapce.
Byl promrzlý. Tak jsem si ho přitiskl k sobě.
Modlil jsem se k Bohu: "Bože, nenech ho zemřít."
Pak jsme uviděli v dálce malé světlo z lodi.
Přibližovala se a lidé šíleli.
Skákali z člunů do moře.
Snažili se plavat.
A oni mi řekli: "Ty s tím chlapcem, pojď."
Zachránili asi 20 lidí. Ale najednou se člun převrátil.
Lidé byli v moři a většina z nich to nepřežila.
Byl jsem tak traumatizovaný.
Proboha, stejně tak jsem mohl v moři já.
Tak jsem zachránil toho chlapce.
A ten chlapec zas zachránil mě.
A proto jsem začal psát písně.
Řekl jsem: "Non siamo pesce, ma siamo umani."
Nejsme ryby, jsme lidé.
Nejsme ryby
uprostřed moře.
Nejsme ryby,
jsme přece lidé.
Nejsme ryby
uprostřed moře.
Nejsme ryby,
jsme přece lidé.
Nejsme ryby
uprostřed moře.
Nejsme ryby,
jsme přece lidé.
Chrisova hudba probouzí ospalá města jako Palermo.
A na jihu Itálie moc jiného než ospalá města není.
Vím to, protože z jednoho pocházím.
Jestli se ještě neznáme, jsem Josh Fox.
A pro tuto část příběhu
jsem prošel ulice kalábrijského městečka,
které má rodina opustila před mnoha lety.
Teď je to jako město duchů.
Slonovinová věž, kterou Italové a Evropané brání.
Důvod, proč nechávají lidi umírat ve Středomoří,
je obrana prázdných měst.
Města, která Italové hromadně opouštěli před 100 lety.
Moje babička se narodila tady v Kalábrii.
Když jí byly dva roky, její rodina odešla do New Yorku.
Pro nikoho tu nebyla práce.
Většina Italů, které najdete v New Yorku nebo v Americe,
pochází z jihu Itálie.
To místo bylo tak ekonomicky zničené,
že jeho hlavním exportem byli vlastně jeho lidé.
A na začátku 20. století
panovala silná nenávist vůči italským migrantům.
Newyorské časopisy a noviny ukazovaly karikatury,
které zobrazovaly Italy jako krysy s obřími kníry,
kulatými obličeji, noži v zubech a klobouky s nápisy socialismus,
komunismus, anarchie.
Stejný rasismus, jen jiné století, jiná rasa.
Dokonce existovaly karikatury zobrazující zeď.
OMEZENÍ IMIGRACE
A dnes je na jihu Itálie tolik prázdných míst.
Tolik míst bez lidí.
Prázdné domy. Prázdné budovy. Zabedněné budovy.
Místa, která by mohla být využita lidmi, jsou prázdná, zchátralá, rozpadající se.
A přesto jsou dnešní migranti
vypuzováni stejným způsobem, jakým byli Italové před sto lety.
Existuje však jedno město na jihu Itálie, které vede starosta
s jinou vizí.
Mimmo Lucano.
Starosta městečka v Kalábrii zvaného Riace,
který obrátil italskou migrační politiku vzhůru nohama.
V tomhle městě už nic nezbylo. Žádná komunita.
Ale měli jsme možnost představit si blízkou budoucnost.
Vláda se chystala zrušit financování místních škol,
protože nebylo dost dětí.
Mezitím z Afriky každý den připlouvaly lodě s migranty,
jen aby byli zatčeni a uvrženi do vězení.
Mimmo Lucano řekl: "Ne. Tihle lidé jsou zdroj.
"Tihle lidé jsou naše budoucnost."
Tohle je "Globální vesnice".
A tak přivedl do svého města lidi z celého světa.
Uprchlíci byli vítáni.
Ihned jsem pochopil, že migranti nejsou problém,
ale mimořádná příležitost.
Jediný způsob, jak zabránit tomu, aby byl tento region opuštěn.
Realita na jihu Itálie, v Kalábrii,
je taková, že většina těchto míst jsou města duchů.
Riace je velmi spontánní reakcí
na příchod mnoha uprchlíků z válečných oblastí,
z dramat lidstva.
Opravili jsme a otevřeli
domy, které Kalábrijci opustili a nechali prázdné.
Nemuseli jsme stavět nic nového.
Jen jsme ty lidi přivítali.
- Ahoj. - Dobrý den!
Krize je příležitostí
k regeneraci tohoto regionu.
Obnovili jsme školu, jesle, sociální služby,
kolektivní aktivity,
protože komunita se znovu zrodila a znovu se stala komunitou.
Když je město prázdné, nemá žádný význam.
A on vytvořil ekonomiku migrantů.
Našel způsob, jak integrovat lidi
do života na jihu Itálie a stal se celosvětově populárním.
Jeden z nejlepších světových lídrů, jak psal časopis Forbes.
Mimmo Lucano vzal strach z migrantů a proměnil ho v lásku.
A co udělala italská vláda, aby oslavila genialitu muže,
který oživil Riace?
Stíhala Mimma Lucana na vykonstruovaných obviněních.
Obvinili ho ze zločinného spolčení
s cílem usnadnit nelegální migraci a ze zneužití veřejného majetku.
Když jsme přijeli, tomuto světově uznávanému mysliteli a tvůrci politiky
hrozilo 14 let vězení.
Dát prázdné domy a práci migrantům bylo asi příliš velké sousto.
Ale všichni věděli, že Mimmo Lucano je stíhán proto,
že se stal symbolem nové Evropy.
Premiér Salvini pomáhal stupňovat hysterii
v italských médiích,
která každý jeden den vypouštěla hrozné,
negativní příběhy o imigrantech, čímž vytvářela kolektivní psychózu,
kde imigranty viní ze všech problémů v Itálii.
- Prostřelili dveře. - Mafie.
Mafie.
O mém propuštění se rozhodne za 20 dní, kvůli procesu.
Je to pocit...
velmi pesimistický.
A jen před pár dny
se stala událost tak krutá, že...
Úřady věděly, že loď má potíže.
Na otevřeném moři se potápěla loď s lidmi.
A přesto nikdo z vlády nepřijel ty lidi zachránit.
Tragédie bez smyslu a důvodu u našeho kalábrijského pobřeží.
Více než 100 lidí přišlo o život,
včetně mnoha dětí.
V 65 letech je 14letý trest v podstatě doživotí.
A italská vláda může kriminalizovat přijímání lidí,
zatímco nechá u pobřeží topit děti?
Ale brány jsou stále otevřené a migranti stále dostávají domy.
Jednou z migrantek je Delphine a její syn Prince.
Naučila jsem se péct dorty.
Vydali jsme se cestou do Libye.
Bála jsem se min, bomb,
a s velkým břichem jsem nemohla sejít až k pobřeží.
Tak jsem si sedla jako dítě.
Prošli jsme pěšky skrz velkou díru v hranici.
A upřímně,
protože jsem byla těhotná, nechala jsem se přes ni přetlačit.
Po třech týdnech v Itálii jsem porodila.
Dostal jméno Prince.
Po porodu mi nabídli místo k bydlení v Riace.
Řekli mi, že starosta města nabízí uprchlíkům možnost
znovu otevřít domy a obchody, které byly zavřené.
Delphine nemá vízum, žádný právní status.
Žije v nejistotě.
Zatímco čeká na pracovní povolení,
učí se tradiční kalábrijské tkaní.
Když jsem sem přišla, nebylo to tak, jak jsem si představovala.
Tenkrát se ve mně něco zlomilo.
A opravdu jsem se chtěla vrátit.
Bylo to moc těžké.
Myslím na osudy řecké mytologie.
Předly nitě. Předly příběhy. Předly osudy.
Nejde jen o to být užitečná společnosti.
Jde o to něco si vydělat a být samostatná.
Ale udělala jsem, co jsem musela.
Musím se postarat o své dítě.
A to není snadné.
Moře skrývá obrovitost této tragédie.
Většina těl se nikdy nenajde.
A pro ta, která ano, naštěstí existuje v Kalábrii místo.
Tohle místo je pro mě zázrak.
To, co se tu stalo,
je důležité pro ty rodiny
a pro nás jako komunitu.
Odkud všichni byli?
Odevšad. A různého stáří.
Bohužel jsou tu i děti.
Téhle bylo osm měsíců, když zemřela.
A tady je její matka.
Matka a dítě jsou pohřbeni spolu.
Je to velmi těžké.
Tady to působí velmi těžce.
Od roku 2014 zemřelo nejméně 30 000 lidí
a nepřestane to.
Moře nese spoustu naší bolesti a traumatu.
Ale moře je také naše radost.
A lodě, které připlouvají, mají krále a královny
a prince.
Myslím, že pro ty, co přežili,
je zvláštní vítězství
v uvědomění si čisté radosti ze Středozemního moře.
Radosti, kterou by měli cítit všichni.
Nikdy jsem neviděl matku a dítě smát se tolik jako Delphine a Prince.
Tak jak jsme se sem dostali? Existuje nějaká cesta ven?
A jak moc se to ještě zhorší?
V roce 2015 se v Paříži
svět spojil a slíbil, že se pokusí omezit globální oteplování
na 1,5 stupně.
"Jeden a půl, abychom zůstali naživu," tak zněl slogan.
To je radikálně transformovat naše energetické systémy
od fosilních paliv k větru a slunci,
což mimochodem je technicky naprosto proveditelné.
V té době, v roce 2015, se Země oteplila
jen o jeden stupeň Celsia, a už to způsobovalo chaos.
Jeden a půl stupně bylo určeno jako absolutní limit
pro rozumnou a bezpečnou planetu.
Proč? Protože vědci vidí budoucnost.
A IPCC,
Mezivládní panel pro změnu klimatu,
složený ze stovek nejlepších vědců na světě,
viděl, že každý zlomek stupně je nebezpečný.
Mezi jedna a 1,5 stupně nás každý malý přebytek tepla
posouval blíž a blíž k tomu, že všichni shoříme.
Řekli nám o svých nočních můrách. Řekli nám, že vidí destrukci.
Řekli nám, že vidí zlomové body. A spěchali to říct světu.
Každý zlomek stupně představuje zlomový bod někde na Zemi.
Bod, kdy se led přemění ve vodu,
v povodeň, strom se převrátí v oheň,
vítr se přemění v bouři.
Dunění se změní v kataklyzma. Bouře se změní v bombu.
Město se změní v popel. Sesuv pohřbí celou čtvrť.
Zlomový bod určený na zlomek stupně.
1,1 stupně – špatné, 1,2 stupně – horší.
1,3 stupně – nejhorší.
To je okamžik, kdy střecha odletí, místo aby zůstala na místě.
A každý zlomek stupně představuje zlomový bod někde na této planetě.
Plodina, která selže, budova, co spadne, dítě, které onemocní.
Mysl, která se zlomí, druh, který vyhyne.
Sebevražda, zoufalá vražda z hladu.
Rodina, která se rozhodne odejít, opustit svůj domov.
Zabírání půdy, válka, genocida.
Každý zlomek stupně,
řekli, který dokážeme zastavit nebo zpomalit, stojí za to.
Jak se okno pro odolnou adaptaci zavírá,
každá kapka ropy, obláček plynu, každý kus uhlí,
který nemusíme spálit, znamená zachráněný život,
město, které zůstane stát,
střechu, která udrží déšť někde na Zemi.
A v IPCC řekli, že máme jen 15 let na snížení emisí na polovinu,
50 % do roku 2030, abychom zůstali na 1,5 stupni.
A to, co viděli, bylo 127 různých dopadů,
127 kategorií zoufalství,
127 různých typů katastrof, 127 kategorií kataklyzmat.
Tady je malá ukázka.
Nárůst extrémů klimatu, nevratné dopady
kvůli neúnosnosti přírodních i lidských systémů.
Zvýšení intenzity počasí,
extrémní srážky, sucho,
bělení a úhyn korálů,
suchem způsobené ztráty, větší plochy spálené požáry,
následky extrémních dešťů,
nevratné ztráty, zmařené snahy,
ohrožení rozvojových cílů,
pokles zemědělské produktivity, obzvlášť špatné pro děti.
Podvýživa. Duševní zdraví.
Hospodářská a sociální narušení.
Náš rozsah expanze, kardiovaskulární...
Gastrointestinální...
Zdravotní služby... narušené... Intenzivnější ve městech.
Trauma z počasí a extrémního klimatu.
Zvýšená expozice, včetně dopravy, vodní, kanalizační
a energetické systémy.
Marginalizace...
Nepříznivé dopady na gender a sociální rovnost.
Násilné konflikty, válka,
ekonomický stres ze sucha,
povodní a extrémů počasí,
Těžké dopady na zemědělství,
kriminalita, kolaps vlád a států.
Klimatická změna zhoršuje ozbrojené konflikty.
Využití vody k vojenským účelům, genderové násilí,
násilí na ženách roste s vysídlením lidí
a nedostatkem zdrojů.
Málo potravin, narušení služeb.
Více autoritářství.
Komplexní rizika
z více klimatických hrozeb probíhajících současně.
Vícenásobná rizika zvyšují celkové riziko
a vytvářejí rizika přenášená
skrze propojené systémy a napříč regiony.
A celkově přibližně 3,3 až 3,6 miliardy lidí
žije v podmínkách vysoce zranitelných vůči škodám
z klimatické změny.
Někde mezi jedním a 1,5 stupně, říkali.
A pokud překročíme 1,5, vypukne peklo.
Ačkoliv 200 států slíbilo,
sliby nebyly dodrženy, emise vystřelily vzhůru.
Nikdy jsme nepálili tolik tak rychle.
Jeden a půl, abychom zůstali naživu. Špatná zpráva ale je,
že to bylo tragicky konzervativní v časových odhadech.
Noční můry byly pravdivé, ale čas na spánek mnohem kratší.
Vědci tehdy věřili a předpokládali, že hranici 1,5 stupně
překročíme až kolem roku 2050.
Ale spletli se o 25 let,
protože v roce 2024 jsme hranici 1,5 stupně překročili a rozdrtili
a dostali svět na 1,6 °C.
A každý rok emise rostou, neklesají.
A i kdybychom teď okamžitě snížili,
projekce ukazují, že Zemi stejně
ohřejeme o 2 °C.
Ale nejspíš míříme ke 3 °C.
A i svět oteplený o 2 °C je apokalyptické peklo.
Tam směřujeme.
Jsme z téhle čtvrti. Jsme gang Skull and Bone.
Přicházíme ti říct, že než zemřeš,
musíš si dát život do pořádku.
Až nás příště uvidíš, bude pozdě na to plakat.
Jsem kolibřík. Udělám, co zmůžu.
Je to příběh o ohni, co hoří,
a všechna zvířata jen stojí a nic nedělají.
Sloni mohli použít choboty a donést vodu, aby požár uhasili.
Ale nikdo nic nedělal.
Jen tam stáli a plakali.
Ale ten malý kolibřík se svým malým zobáčkem
běžel k řece, nabral kapku vody.
A zvířata byla zmatená. "Co děláš? To nic neznamená.
Nic to nezmění."
A kolibřík se zastavil a řekl jim: "Víte co?
Dělám, co umím."
A já chci být kolibřík.
To mě inspiruje.
Existuje místo, odkud všichni pocházíme.
Původní domov celého lidstva.
Ale teď jeho řeky vyschly.
Nehodí se k lidskému žití
kvůli šestiletému suchu způsobenému klimatickou změnou.
Turkana ve východní Africe jsou původní lidské bytosti.
Před 150 tisíci lety se rozšířili po celé planetě.
Každý z nás má svůj původ tady.
Turkana žili stejným způsobem jako pastevci po tisíce let.
Tohle je minulost lidstva, ale je to také naše společná budoucnost,
protože to, co se děje tady, se stane nám všem.
Jmenuji se Purity Gakuo.
Pracuji v Impact Kenya na severu země.
Pracujeme s pasteveckými komunitami a podporujeme se navzájem.
Tohle je Arot.
Ona a její rodina jsou poslední v jejím sousedství.
Všichni ostatní odešli.
Tohle je můj domov.
Tady je dům mého souseda.
Odešli kvůli hladu.
Je to tvůj syn?
Ano, to je můj syn.
V noci vidím hvězdy. Věříme,
že naši předkové, kteří zemřeli, jsou tam nahoře a vaří,
dívají se na nás a vaří.
Měli jsme tolik štěstí.
Pili jsme mléko velbloudů,
krav a koz.
Mívali jsme svobodu.
Teď se to zdá tak nevinné.
Nemuseli jsme se bát o jídlo.
Naši rodiče se o nás mohli postarat.
Mohli nás uživit,
protože jídlo pocházelo z našich zvířat a žili jsme s nimi v harmonii.
Ale pak jsem vyrostla a svět se změnil.
Všechna zvířata uhynula.
Musím přiznat, že špatně spím.
Sužují mě myšlenky.
Ptám se Boha, kde najdu jídlo pro své děti.
Jsem vzhůru celou noc až do rána, nespím
a bojím se, jak najdu jídlo pro své děti.
Bez deště a s vyschlými řekami
je celé město Arotino závislé na jediné ručně poháněné studni.
Někdy se rozbije.
Ani teď nefunguje správně. Čerpá jen malé množství vody.
Někdy musíme čekat celý den, aby vyteklo jen trochu.
Nestačí to, takže...
To, na čem běžně závisí, už tu není.
Což znamená, že v příštích dnech, měsících
lidé začnou umírat hlady.
Všechno je mnohem těžší, protože slunce se zdá být žhavější.
Teď tě samotné slunce může zabít ještě dřív než hlad.
Nejsme si jistí, proč se to děje.
Někteří si myslí, že je to Bůh, kdo chce mít slunce příliš horké.
Ale já myslím, že je možná něco jiného, co to způsobuje.
Dvacet milionů lidí v tomto regionu trpí potravinovou nejistotou.
A tohle je možná největší nespravedlnost klimatické změny.
Lidé, kteří se o problém zasloužili nejméně,
trpí jeho nejhoršími dopady.
Ekonomiky globálního Jihu, Afrika, Jižní Amerika
a takzvaný rozvojový svět, nespalují mnoho uhlí, ropy ani plynu
ve srovnání s globálním Severem,
který znečišťuje atmosféru od průmyslové revoluce.
A oxid uhličitý vypuštěný tehdy je stále tam nahoře.
Zůstává v atmosféře po staletí.
Globální Sever měl obrovský prospěch
z rozvoje vzniklého spalováním fosilních paliv.
A naopak globální Jih
je nejméně vybaven čelit totálnímu rozvratu,
který klimatická změna přináší.
Neměl by tedy globální Sever, který problém způsobil,
platit za tuto planetární destrukci?
Když něco rozbiješ, zaplatíš to, ne?
To je myšlenka Fondu ztrát a škod,
vzniklá na klimatickém summitu COP v roce 2009.
Bohaté státy slíbily darovat 100 miliard dolarů ročně do roku 2020
na kompenzaci škod a ztrát v rozvojovém světě,
něco jako klimatické reparace.
Jenže summit COP je nezávazný, vyčerpávající a neúplný,
a sliby nebyly dodrženy.
A tak do roku 2016 slíbily bohaté státy
darovat jen asi 7–8 miliard dolarů ročně,
což je směšné ve srovnání s biliony dolarů škod,
které způsobily.
Dokonce i o 15 let později, na COP 29,
i když se fond ztrát a škod řešil,
příspěvky byly stále velmi nízké a nezačnou se vyplácet do roku 2035.
Opět posuv brankových tyčí.
Jistěže fond ztrát a škod klima nenapraví,
ale mohl by začít řešit tuto drastickou globální nerovnost.
Jak naceníte, co ztratili?
Jak určíte hodnotu toho, o co přišli?
Ta kultura, víte?
Komunity, které žily společně a přišly o celý způsob života?
Na počest našich zvířat
jsem vytvořila tyto malé sochy zvířat,
která nám vzalo to strašné sucho.
Chci naše zvířata zpět.
Chci ukázat bohatým vůdcům zemí,
kteří jsou za tuto krizi zodpovědní,
jaké bohatství jsme kdysi měli.
Tohle je Lodoyo.
Vůdce, který nedokázal opustit své město jako tolik jiných.
Tohle místo bylo plné lidí.
Tolik lidí se tu radovalo z vody.
Tato řeka byla plná velbloudů, krav a koz.
Byla plná, byla živá.
Byla rušná.
Byla to pokladnice, krásné živé místo.
To místo už není.
Je těžké znovu a znovu vyprávět ten příběh.
Znovu prožíváš destrukci, vysídlení, bolest.
Chápeš?
Jak traumatizující je být donucen odejít
a nevědět, co budeš dělat.
Nemáš jídlo, nemáš přístřeší, nic.
Chci ti ukázat
tuto vesnici bez hudby.
Poslouchej ji.
Všichni jsou pryč. Je to město duchů.
Není tu žádná hudba.
Žádní lidé, co by spolu mluvili.
Nikdo není doma.
Můžeme projít celou řeku
a není tu ani jedna jediná moderní studna pro lidi.
Ani jedna studna.
Co je na celé situaci šílené,
je, že voda je jen metr nebo metr a půl pod povrchem.
Řeka, která vypadá jako písek, je ve skutečnosti řeka.
Neexistuje způsob, jak tyto ztráty kompenzovat.
Ale fond ztrát a škod by mohl vybudovat vodní studnu.
Přístup k podzemní vodě.
Vidíš to?
Tomu říkáme jíst hlínu.
Toto dnes v Turkaně nazýváme prací.
V této oblasti není žádná práce.
Rýžují drobné zlaté kamínky.
Velmi vzácné a velmi malé.
Když mají štěstí, vydělají si jeden nebo dva dolary za den.
Našlas nějaké zlato?
Dnes nic nenašla.
Jednoho dne propojit příčinu s obětí...
Není to jejich vina.
Někde žijete velmi pohodlný život,
ale někdo jiný platí za všechny tyto problémy.
Vím, že to lidé nechápou.
Povědomí není dostatečné,
abychom pochopili, co se děje globálně
a kdo za to může.
Kdyby z tvrdé práce lidi bohatli,
tyto ženy by byly nejbohatší lidé na Zemi.
Ale klimatická změna vysušila ekonomiku,
zničila jejich řeky a pole
a ony nic z toho nezpůsobily.
Svět je jim dlužen,
protože nekontrolované ekonomiky korporátního,
militarizovaného, znečišťujícího Severu drancují svět
a vydělávají miliony a miliardy.
Nejkatastrofálnější dopady klimatické změny dopadly na ty,
kteří měli nejmenší podíl na vytvoření této nestability,
tohoto globálního chaosu.
Kopeme v říčním korytě, probíráme hlínu.
Hledáme zlato, hledáme zlato, kousky zlata.
Pracujeme opravdu tvrdě.
A opravdu by se nám hodily další pánve.
Protože jsme v tom nejlepší.
Po většinu zaznamenané lidské historie
bylo vládnoucím politickým systémem impérium.
Impéria vládla planetě po staletí.
Britské impérium, Osmanská říše,
různé muslimské chalífáty, Římané, Řekové,
Mongolové, Číňané.
Tato impéria kolonizovala, brutalizovala, znásilňovala, plenila, zotročovala,
vytěžila a ukradla
všechno, co mohla, kdekoliv mohla,
po celém světě.
A lidé nebyli nic.
Obyčejní lidé. Byli jsme vydáni na milost impériu.
A brutalita a vojenská síla byly principy, které vládly Zemi.
Každý chce vládnout světu.
Staletí kolonialismu
a dvě brutální světové války impérií zabily stovky milionů lidí.
A po porážce fašismu
vznikl nový světový systém.
Zrodily se Spojené národy.
V průběhu 40., 50. a 60. let
bývalé kolonie setřásly jho imperialismu
a vyhlásily nezávislost.
Indie, Jamajka, Karibik, Afrika.
Nyní je na světě 195 nezávislých států.
Formální podoba impéria se rozpadla
a vznikly hranice, na kterých se státy vzájemně dohodly.
Zrodil se nový systém národních států.
Naše současná éra národních států je mladá.
Je mladší než džíny.
Mladší než auta, než letadla.
Je mladší než kulomety.
Pro všechny praktické účely
je systém národních států novým výtvorem na planetě.
Ale impéria se své moci nikdy doopravdy nevzdala.
Našla způsob, jak obejít suverenitu a nezávislost všech zemí
a vznikl nový svět ekonomické dominance a vojenské hegemonie.
To je období, ve kterém žijeme.
Globální Sever, bývalá impéria, bývalí kolonizátoři,
stále velmi tvrdě kontrolují globální systém.
Stále kontrolují zdroje. Stále kontrolují armádu.
Hospodářská hegemonie a vojenská dominance
zajišťují, že hranice
nově vzniklých nezávislých států
jsou v podstatě ohradami, zdmi vězení.
Vízové povinnosti a pasy,
hraniční kontroly a cla, kontrolní stanoviště a pohraniční stráž.
Systém globální ekonomické dominance nikdy nezanikl.
A tento nový svět je stále definován radikální ekonomickou nerovností.
A nerovnost je tou zdí.
Pokud jsi na globálním Severu
nebo máš peníze, můžeš jet kamkoli.
Sedíš na židli, lidé ti nosí drinky.
a můžeš jet kamkoli se ti zachce.
Letadla, vlaky, auta. Je to tak snadné.
Ale na globálním Jihu, v bývalém kolonizovaném světě,
jsou hranice tvého státu tvým vězením.
Nemůžeš se volně pohybovat. Nemůžeš volně cestovat.
Kontrolní stanoviště jsou všude. Všude jsou hranice.
Je to koloniální systém, který nás nikdy neopustil,
a který je kořenem klimatické změny.
A síly impéria
a jejich emise nezůstávají za jejich vlastními zdmi.
Musíme se spojit.
Musíme sjednotit různé země.
Je mnoho věcí, které musíme chránit.
A musíme se spojit,
protože druhá strana nám bere naše práva.
Hranice a zdi neexistují jen pro naše země a naše domy.
Existují i uvnitř nás.
Ale je jedno místo, kde jsem byl, kde domy neměly zdi.
Město ohraničoval jen okraj džungle.
Území Achuarů v peruánské Amazonii.
Tady je poslední dům ve vesnici.
Okamžitě nás vítá tato rodina.
Jen na konci dne odpočívají.
Děkuji vám moc. Děkuji.
Tenhle chlapík je jako amazonský Tony Danza: dokonalý účes
a fotbalový dres.
Chceš se nechat unášet.
Tady dole je rybník.
Není jejich. Každý v něm může chytat ryby.
Neexistuje tu soukromé vlastnictví půdy.
Každý má svůj malý prostor, ale všechno patří všem.
Jsem tu s Ricardem z Amazon Watch
a Benjaminem, mediálním koordinátorem kmene.
Jejich dcera ihned vyšplhá na strom.
To je opravdové přivítání.
Je to nejchutnější ovoce, jaké jsem kdy měl.
Chceš se napít masato?
Samozřejmě.
Nevstoupíš do města ani do domu, aniž bys dostal láhev masata.
Lehce alkoholického nápoje z fermentované manioku.
Nesmíš odmítnout.
Dáš si trochu a úplně tě to uklidní.
Když přijedeš,
naše achuarská kultura tě přivítá.
Když přijedeš a posadíš se, dají ti masato.
Dokonce i lidé z vlády
jsou vítáni.
Třeba i peruánská vláda. To je vtipné.
Přesně tak.
Moc děkujeme.
- Tak zatím. - Díky.
Někdy stačí jen následovat velký kýbl masata.
Každý večer ho všichni přinesou a dělí se o něj
až do západu slunce.
Ale i tenhle malý, neuvěřitelně odlehlý kout Amazonie
nedokáže uniknout krizi světa.
A jako tolik jiných rájů je terčem útoku.
Protože je tu něco, co nemá úctu
k suverenitě této společnosti bez hranic
a hrozí, že Achuary vysídlí
z jejich tisíciletého lesního domova.
Korporátní kapitál. Těžba ropy.
Petro Peru, státní ropná společnost,
má katastrofální historii vrtání v Amazonii.
Úniky, havárie, nelegální skládky, desítky let zkázy, destrukce, chemikálie,
rakovina, zdravotní problémy, zničené oblasti.
A Petro Peru zkouší investice velkých bank,
aby mohlo vrtat na území Achuarů proti vůli místních lidí.
Nelton Yancourt,
současný prezident Achuarů, odradil během svého čtyřletého mandátu
pět ropných společností.
My, achuarští domorodci, jsme tu přes 7 000 let,
byli jsme tu dřív než vláda.
Máme vlastní vzdělávání,
vlastní zdravotní péči, jídlo a sebeurčení.
Jako Achuarové
jsme správci a ochránci přírody.
Viděl, co se děje na všech těch klimatických jednáních,
na COPech.
A není tam žádné řešení. Jsou to jen slova.
Domorodé národy jsou ti, kdo skutečně bojují,
kdo skutečně chrání půdu.
Jak si představuješ řešení?
Růst bez destrukce, bez kontaminace Amazonie,
práce na bioekonomice.
Ropa není rozvoj.
Musíme chránit přírodu.
Protože je to život.
Kdo může žít bez vzduchu?
Nikdo.
Kdo může pít vodu, kde je rtuť? Nikdo.
Oni porušují práva domorodých lidí.
Duch našich předků, v řece, ve velkých stromech,
v jezerech,
jsou ve vodopádech.
A my jako Achuarové to nechceme zničit.
Nedokážu si představit horší nebo ošidnější místo k vrtání ropy.
A přesto se to děje už desetiletí.
A tak Nelton a další domorodí vůdci z regionu
odjeli do New Yorku, aby uspořádali demonstrace a tiskové konference
před velkými bankami a finančními ústavy, jako je Vanguard,
aby požádali ředitele:
"Prosíme, nefinancujte ničení našeho způsobu života.
"Nefinancujte klimatickou změnu. Nefinancujte naši smrt."
Velké banky jsou silně zainteresované v ropě a plynu.
Chase, Citibank, Wells Fargo.
Pokud máš peníze v jedné z nich,
neleží jen tak tiše v trezoru.
Jakmile je uložíš,
začnou létat po celém světě a financovat destruktivní projekty
ropného průmyslu.
Je těžké uvěřit, že tvůj spořicí účet
může financovat výstavbu ropovodu v nejodlehlejších koutech Amazonie,
ale takový je tento globální systém,
kde peníze cestují rychleji než lidé a hranice téměř nerespektují.
Jsme v Chuintaru.
Lucas je starostou tohoto města.
Asi 12 hodin po řece lodí.
A on je nešťastným příjemcem jednoho z těchto projektů.
Potrubí je zakopané tady.
Mí lidé jsou z toho nemocní.
Bolesti břicha a další věci.
Teď vstupujeme do kontaminovaných oblastí.
Ropné společnosti nerespektují hranice.
Porušování lidských práv je součástí jejich obchodního modelu.
Snažili jsme se je hnát k odpovědnosti,
žádali, ale Petro Peru to popírá.
Podle Petro Peru tu žádná kontaminace není.
Uniklá ropa
prosakuje ze země už roky.
Že prý tu žádná kontaminace není.
Kontaminuje podzemní vodu.
Všechno je to ropa.
Má ten prázdný, vzdálený pohled kontaminovaného člověka.
Brutalita ignorace a jedů, které ohrožují jeho rodinu.
Komunita je tady odjakživa.
Nechceme opustit naši komunitu.
Proto jsme pořád tady.
A tak se staneš uprchlíkem ve vlastní vesnici.
Staneš se člověkem vysídleným z vlastní půdy,
odtrženým od víry v planetu.
To samo o sobě je určitý druh zbavení domova.
Ropa je dech klimatické změny.
Ropa je krev systému, který rozdělil svět a zapálil ho.
Ale existují i jiné platné systémy.
Chceme se starat o náš les.
Chráníme ho před vrtáním, které je krátkozraké.
Ale náš les je náš život.
V našem kmeni máme etnobotaniky, kteří znají rostliny.
Na mnoho nemocí máme rostlinné léky.
Tato třtina pomáhá na anémii.
Uřízneš ji, uvaříš a je to léčba.
Tohle je léčivá rostlina.
Vytáhneme její kořeny a uvaříme je.
Ukazuje nám stromy Sangre de Grado.
Dračí krev.
Červená míza těchto stromů je lék, který Achuarové pěstují.
Nejčastější použití v Limě
je na ošetření místních ran a také je dobrá na bolesti žaludku.
Okamžitě se objeví armáda mravenců, aby strom bránila.
Symbióza. Partnerství. Porozumění. Spolupráce.
Benjamin říká: "Pojďme na ryby."
Ale nemá žádné pruty ani sítě.
Odsud to tam trvá 40 minut chůze.
Dobře.
Trochu trpím.
Existuje rostlina, která, když se dostane do vody, omráčí ryby.
Co je to?
- Waka. - Waka. A k čemu?
Na rybaření.
Tato rostlina ryby opije.
Nic nepřekoná místní znalost rybaření.
Hele, jedna už je tam.
Do háje!
Panebože.
Sledují oblak po proudu říčky
a jakmile se dostane k rybě, ryba je omráčená,
zmatená. Začne plavat zvláštně, takže ji uvidí.
To je ryba Sirincash.
Sirincash. Páni.
Má zuby.
V džungli existuje tok.
Plynulá, neomezená výměna života.
- Má páteř. - Ano.
Příroda je nejvyšší forma přivítání.
Přivítala náš druh.
Do háje!
Málem mi spadla kamera.
Podívej se na nás.
Vidíš nás? A vidíš jeho?
Podívej na nás.
Není snad naším úkolem ukazovat si navzájem, kdo jsme?
A dělat to s velkou dávkou hrdosti a pokory,
abychom se dokázali vítat a sdílet jeden druhého?
Tato planeta je štědrá
a my jí štědrost můžeme vracet.
Ropný průmysl chce budovat zdi i tady,
zdi vykořisťování a jisté kontaminace.
Ale bez Amazonie zahyneme všichni.
Jsme všichni propojeni, všichni příbuzní.
Tok života nelze zazdít.
Smyslem našeho života je pečovat
jak o lidstvo, tak o les.
Vždy budeme propojení.
Navždycky.
Naše území, to je naše matka, to je příroda.
A musíme chránit všechny druhy, co v lese žijí, nejen lidi.
I ony mají práva, i ony mají důstojnost.
Příroda má práva a svět to musí respektovat.
Ale právě to chtějí investorští těžaři porušit.
Ať si jednou přírodu za milují,
protože ona je život.
Nechci dělat nic bez tebe.
Vím, že je to sen, který si sním.
Je problém. Probíhá podvod.
Jsou lidé, kteří se snaží nechat nás uvěřit,
že můžeme zabránit klimatické změně a některým problémům světa,
aniž bychom řešili nerovnováhu moci,
aniž bychom řešili ekonomickou změnu, aniž bychom řešili spravedlnost,
aniž bychom zastavili kolonizační praktiky.
Existuje velmi jasná skupina lidí, institucí a mocí na tomto světě,
která se snaží přesvědčit lidstvo, že můžeme zachránit planetu
bez toho, abychom změnili mocenské nerovnováhy světa.
Jak moc tedy impéria
a státy prvního světa ohřály tuto planetu?
Jen za posledních 50 let
přidalo spalování fosilních paliv do prostředí teplo o 25 miliardách
atomových bomb.
Riziko se na nás řítí mnohem rychleji, než jsme si mysleli.
Klimatická nouze už není projekcí budoucnosti.
Je to nouze teď. Děje se teď.
Dešťová bouře už není dešťová bouře.
Je to bomba celoročního množství deště, co spadne během jednoho, dvou dnů.
Klimatická inferna, kde nikdy nebylo takové horko ani sucho.
Obrovské části lesů
hoří po celém světě, od Amazonie po Kanadu.
A teď ta bomba:
IPCC nyní říká, že obrovské části planety
budou do roku 2070 neobyvatelné.
Třetina veškeré pevniny nebude obyvatelná.
Člověk narozený dnes bude mít o 33 % méně země k žití,
než mu bude 45 let.
A kdo je tedy klimatický uprchlík? Jaká je definice?
Oběť sucha? Ano.
Požáru? Ano. Povodně? Sesuvu půdy? Ano.
Ale také oběť války. Oběť gangu.
Oběť genderově podmíněného násilí. Oběť předsudků.
Ti, kteří jsou tlačeni přes hranice těmito nepředstavitelnými tlaky,
neboť se všechny struktury hroutí najednou.
Nebe, země, půda, voda.
Samotná tkáň života,
nitě, které tkají tapisérii našeho příběhu,
se třepí a volné konce se trhají ve větru.
To jsme teď my.
Volné vlákno vytržené z látky světa.
A tak se budeme muset naučit opravdu dobře vítat,
protože s třetinou planety neobyvatelnou
budou tři miliardy lidí na cestě.
Buď pocestujeme my, nebo budeme pověřeni vítáním těch, co přijdou.
Nejvzdálenější kontinent od všeho ostatního,
ale ne dost daleko, aby unikl klimatu.
Naše poslední zastávka, Austrálie.
Pocházím z nejstarší kultury na světě.
Požadujeme,
abychom u stolu seděli
se všemi ostatními
a nadále byli těmi, kdo pečují o zemi.
Některé z nejextrémnějších dopadů klimatu se dějí tady.
Apokalyptické požáry. Biblické povodně. Extrémní horka.
Je to také jedno z nejbrutálněji kolonizovaných míst na Zemi.
Delta Kay, vůdkyně Bundjalungů, učí aboridžinskou historii v Byron Bay.
Vidíš tma dole ty černé lesklé hřbety?
Delfínům říkáme wajung.
Moje babička
chodívala k vodě a poklepala na hladinu,
volala wajungy,
aby shromáždili ryby, jalum,
a zahnali je blíž ke břehu,
kde čekali naši lidé s sítěmi a oštěpy.
Takže my měli snadný přísun ryb a wajungové taky.
Stojíme na starověkém shromaždišti Bundjalungů
a všech aboridžinských kmenů, které sem putovaly po starých cestách.
A jak vidíš, dnes je to celé zalité betonem.
A to se stalo, když mi bylo deset let.
Moje máma plakala,
protože jako černá žena neměla moc, aby to ničení zastavila.
A přímo za mnou, tam, kde je dnes město,
tam seděl můj předek Bobby Sat, kterému bylo 17 až 20 let.
Sledoval, jak připlouvají první britské lodě.
- Páni. - Jo.
Představ si, na co myslel, když ty lodě viděl.
Dost děsivé, co?
Brutální britští vetřelci spáchali genocidu na lidech Delty
a stovkách dalších aboridžinských kmenů,
zabili mezi jedním až dvěma miliony lidí.
Ukradli zemi, vyrabovali dřevo a nerosty,
zabíjeli, zotročovali a unášeli lidi, roztrhávali rodiny.
Naši lidé byli kolem roku 1850 odvlečeni do misí, aby nás "chránili",
a oni si vzali naše dřevo, odvezli ho za moře
a vyplenili půdu.
Zůstalo nám jen 1 % našeho deštného pralesa.
Austrálie měla kdysi bohaté a rozmanité deštné pralesy jako Amazonie.
Devadesát devět procent bylo vykáceno.
Kácet les, aby celé místo vypadalo jako anglický venkov,
je jako vyzývat klimatickou karmu.
Když přijdou deště, není žádná ochrana před povodněmi.
A v roce 2022
jedno z nejstarších koloniálních měst, Lismore, odplavila povodeň.
Bylo to apokalyptické.
Celé město se potopilo.
Tisíce lidí byly vysídleny. Mnoho lidí zemřelo.
Aby vláda tyto uprchlíky ubytovala,
postavila takzvané "modulární vesnice".
Modulární domy pro modulární civilizaci pro modulární budoucnost.
To je tvoje čtvrť?
Jo, tohle je moje čtvrť.
Je to skoro jako bys přistála na povrchu Měsíce.
Je to dost zvláštní. Říkáme tomu "zařízení".
Ale tady náš příběh o klimatu, migraci, kolonialismu
a impériu nabírá ještě jeden hluboký a šílený obrat.
Ne totiž každý, kdo byl vyhnán do modulů, byl obětí povodní.
Někteří byli oběťmi jiného druhu.
Poslední fáze klimatického vysídlení: klimatická gentrifikace.
Mocná koloniální vláda využívající chaos klimatické změny
k zabírání půdy a zbavování práv politicky oslabených lidí.
Ostrov Cabbage Tree, jedno z mála zvláštních míst,
které po generace vlastnili a spravovali domorodí lidé
podle zvyků a jazyka Bundjalungů,
přežilo povodně,
protože jejich domy stojí na kůlech a byly nad hladinou povodně.
Ale obyvatelé jako teta Faye byli přesto donuceni odejít.
Teta Faye mě bere do svého domu
poprvé od chvíle, kdy byla přinucena žít v modulech.
Byla jsem tak mladá, když jsem sem přišla.
Bylo mi 16.
Páni.
Já, můj manžel a moji tři vnuci
jsme tu žili.
Vidíš, kam až sahala voda.
Jo, jasně.
Ano, až tam.
- Takže se vlastně... - Nedotýkala se domu.
Můžu tam nahoru?
Jo.
Je tu spousta skla
a spousta věcí vytrhaných.
Jo.
Páni. Je to úplně zničené.
A tohle vidíš v mnoha domech.
Co se stalo?
Někdo to vandalizoval, vzal elektrické kabely a tak?
Počkej chvilku.
Tohle mi něco připomíná.
Něco z domova.
Zaseknutý v Treme.
Vidím chodit lidi
kolem mých schodů.
Kolem mé terasy před domem.
První událost v moderní historii klimatického vysídlení
je selhání hrází po hurikánu Katrina v New Orleans.
A je to také asi jeden z prvních případů klimatické gentrifikace.
A požehnaná melodie.
Jééé.
Nikdo než já tady v Treme.
Použít bouři k úmyslnému vysídlení lidí.
Jsem John Boutté.
Už v Treme nežiju.
I když jsem o té čtvrti napsal nejznámější píseň.
Co je, brouku?
Tady jsem bydlel.
Tohle je ulice, kde jsem napsal píseň Treme.
Kradli měď všem. Kradli vše kovové.
Všechny mříže a tak. Bylo to šílené.
Drželi nás pryč dlouho, říkali, že čtvrť není bezpečná.
Domy byly nebezpečné.
Nebyla voda.
Neměli jsme elektřinu.
Všechno nechali vypnuté dost dlouho na to,
aby se lidi nevraceli.
A teď je Tremé přeplněné developery a Airbnb.
Airbnb.
Tahle čtvrť byla plná muzikantů.
Ať jsi šel kamkoli, hrála hudba.
Žil jsem za rohem, ale spoustu z nás vysídlili,
a mnoho z nás se už nikdy nevrátilo.
Bouře pominula.
To, co nás zničilo, bylo to, co se stalo po bouři.
Chamtiví lidé, víš?
Příležitostní predátoři, kteří nemysleli na chudé.
Ale my pod vodou nebyli.
Tady v Treme
jsem já a moje holka.
Blbneme, tancujeme a užíváme si.
A tak vláda všem řekla,
že se nemohou vrátit do svých domovů na ostrově Cabbage Tree,
a celá komunita byla přesunuta do modulů
jen pět kilometrů na sever.
Z místa, kde trčeli, viděli ostrov Cabbage Tree.
Není správné, že nás z ostrova vystěhovali.
Nevejdu do svého domu.
Rozrušuje mě to.
Připadáte si jako uprchlice, že?
- Jen pár kilometrů... - Jo, je to tak.
Jsem jen pár kilometrů od svého vlastního domova
a chci se vrátit, ale...
Nemůžu se přes to přenést.
Nemůžu se přenést přes lidi, víš?
Věř
světu, když se točí dokola.
Hlavně
nedopusť, aby tě ten vír unesl.
Ten stejný zvláštní pocit hrůzy, propletený katastrofou v Brazílii,
tkaný na kalábrijském stavu migrantem z Pobřeží slonoviny,
je v rukou tety Faye na aboridžinském léčivém
a tkalcovském obřadu.
Zachovej si sebeúctu, svou lidskou hrdost.
Jak dlouhý je provázek?
Jedno vlákno vede k dalšímu.
Povodeň svedla lidi dohromady způsoby,
které dříve nezažili.
Kdyby namísto zdi, kterou vám vmetou do tváře, řekli: "Ne,
uděláme to takhle, jo!"
Ano lepšímu životu. Ano milujícímu světu.
Ano spravedlnosti.
Ano sebeurčení a ne nenávisti.
Vezmi si to ode mě. Jednou budeme všichni volní.
Jo, všichni budeme volní.
Ano, vezmi si to ode mě.
Jednou budeme všichni volní.
Nejsme od toho oddělení. Jsme toho součástí.
Supersilné.
A tohle se používá na vázání, na provazy.
Cítíš, jak...
Delta Kay mi ukazuje rostliny, ze kterých se pletou koše.
Vytáhne pramen.
Proplete ho mezi prsty.
Rákos se promění v umění.
Přijde ti ironické, že lidé, kteří tuto zemi kolonizovali
a v podstatě ji ukradli,
teď brání jiným lidem, aby sem přišli?
Není to dobré.
Je tu dost místa pro všechny.
Jen to musíme nějak vyrovnat, že?
Kdyby se všichni naučili sdílet, jako moji předkové,
bylo by po problému.
To je jisté.
Vezmi si to ode mě. Jednou budeme všichni volní.
A nebude to trvat dlouho.
Takže celou dobu pleteš tohle?
Jo.
Překonáme to.
Jednou
v hloubi srdce
opravdu věřím,
že budeme volní.
Že to překonáme.
Jednou.
V roce 2025,
Trumpova administrativa utratila 11,4 miliardy dolarů na nové hraniční zdi
a militarizaci hranice.
Vyčlenila 75 miliard dolarů pro ICE,
bezprecedentní navýšení financí pro jeho tažení proti migrantům.
Statisíce lidí zadrženy nebo deportovány
a 15 tisíc dětí odděleno od rodin.
A přesto je pravda, že každý u tohoto stolu je migrant.
Každý na této fotografii je také migrant.
Každý pochází odjinud,
když půjdeš dost daleko zpátky.
Obvykle stačí jít o jednu nebo dvě generace zpět.
Toto je rodný list dědečka Donalda Trumpa.
To je vážné...
- Vážné německé jméno. - Vážné německé jméno.
Ale kdo je vítán a kdo není?
Stůjte, paní!
Agenti ICE zadrželi matku a její 16letou dceru.
Říkají, že ta dívka držela v náručí novorozené dítě
a obličej té dívky udeřil o zem,
když ji zatýkali.
Existuje pradávný vztah
mezi fašismem a dehumanizací migrantů.
- Ne! - Mami!
Politiky Donalda Trumpa evokují vzpomínky lidí znalých historie.
Despotický manuál Hitlera, Mussoliniho
a kolonistů starých impérií.
Použít rasismus a xenofobii k rozdělení lidí,
obrat národy o suverenitu, přesvědčit je, že nejsou jedno,
pak si přivlastnit moc a zdroje, zničit demokracii
a postavit zeď.
Roztrhat Všeobecnou deklaraci lidských práv.
Ale co je tak mocné,
že dokáže roztrhat soucit a slušnost?
Co znovu mobilizovalo síly nenávisti?
Co rozněcuje brutalitu a násilí,
trhá rodiny, démonizuje migranty,
porušuje lidská práva, chytá legitimní žadatele o azyl
na ulicích?
Síly netolerance a nenávisti
budují klimatický apartheid,
kde za zdmi žijí jen bohatí,
chráněni korporátním militarizovaným rasismem.
Naše lidskost volá,
abychom dělali pravý opak, protože klimatická změna
není počasí.
Je to forma ekonomického a politického pronásledování.
A klimatičtí migranti musí dostat status uprchlíků.
Kam půjdeme, až přijde zeď ohně?
Až přijde zeď vody?
Pět dní jsme na Levee seděli a povídali.
A vyprávěli si všechny příběhy, které jste právě viděli.
Vyprávěli jsme si příběhy o vítání.
Ptali jsme se.
A nabízeli odpovědi.
Musíš mít sílu postarat se o zbytek světa.
Musíš být silný.
Když jsi slabý, nezmůžeš nic.
Pochopil jsem, že dobrý život není o konkrétním místě,
ale o konkrétních lidech, co tě přijmou, co tě přivítají.
Žije v tvém srdci.
Přijmi, že to není boj. Musíme uzdravit planetu.
Musíme být tím lékem.
Musíme mít záměr, nejen dobrý,
ale hlavně kolektivní.
Láska je dávání. Láska není braní.
Láska je dávání.
Základní pravidlo civilizace je: když lidé potřebují pomoc, pomůžeš.
Vždycky jsem si myslela, že láska je revoluční,
ale teď jsem si tím jistá.
Všichni byli svědky toho, jak se skupina lidí
z celého světa, s různými jazyky,
s různými prostředky a kulturami,
vědomě, obtížně a krásně
rozhodla stát se komunitou.
Lidský duch
se jako stéblo trávy, deroucí se skrz beton,
natahuje ke slunci.
To cítím v každém z vás.
A to mi dává takový pocit síly.
Prohlubuje to mou vlastní lidskost,
soucit.
A dělá mě to silnějším.
Jsem silnější teď, než jsem byl, když jsem sem přijel.
Jsem hrdá, že tu s vámi sedím a sdílím svůj příběh.
Jsem tak hrdá, že tu sedím a poslouchám váš příběh.
O tom je jednota.
Naslouchání, spojení, respekt.
Miluju vás. Jste moje rodina.
Podle práva a zvyku Bundjalung jste moje rodina.
Miluju vás, miluju, miluju.
Tato změna mocenských bojů ve světě
nemusí tolik bolet, víš?
Jako bychom mohli stavět zdi donekonečna, víš?
Kéž bychom mohli stavět zdi, co lidem zabrání v cestování,
když se celý svět hroutí.
Není třeba, aby změna, kterou svět potřebuje, byla násilná.
Není k tomu žádný důvod.
Stačí jen, aby každý začal u sebe,
přijal vlastní odpovědnost, a dokážeme to.
Ještě je čas. Ne moc.
Ale opravdu to dokážeme.
Kolik lidí dokáže tu zeď zbořit?
Všichni ostatní budou...
Krize, až přijde.
A my tam nechceme. Nikdo nechce chaos.
Nechceme války. Nechceme tam dojít.
Zeď musí padnout. Pojďme si to říct.
Pojďme vést skutečné, vážné rozhovory.
Dopadne to na každého, i na tebe.
Nejsi v bezpečí. Vůbec ne.
Jsme mnohem silnější a krásnější jako jedno,
jako nespočet propletených vizí, než když jsme sami,
izolovaní a obehnaní zdmi.
Když spolu sedíme u stolu, vytváříme svůj nový domov,
ten jediný, co nám zbyl: sebe navzájem.
Věřím, že bez ohledu na to, jak vysoko postaví zeď,
vždycky spadne.
Že láska je silnější než nenávist a sdílení silnější než hromadění.
A že zeď,
položená na bok,
může být stolem.
Chci vidět to krásné město.
Jednoho dne,
jednoho dne
chci sedět u uvítacího stolu.
Chci sedět u uvítacího stolu.
Sedět venku u uvítacího stolu.
Sedět u uvítacího stolu.
Vidět to krásné město.
Jednoho dne, jednoho dne,
jednoho dne, jednoho dne
chci zpívat a nikdy se neunavit.
Chci zpívat a nikdy se neunavit.
Sedět u uvítacího stolu.
Vidět to krásné město.
Jednoho dne, jednoho dne,
jednoho dne, ó, jednoho dne,
jednoho dne, jednoho dne,
jednoho dne,
jednoho dne.
Jo!
Jednoho dne.
TVŮRCI FILMU POZVALI VŠECHNY ÚČASTNÍKY KE STOLU V NEW ORLEANS.
MNOHA LIDEM VŠAK BYLA ZAMÍTNUTA VÍZA.
VÍZUM ZAMÍTNUTO
STATUS NEZNÁMÝ
Bohatí žijí v ráji.
STATUS NEZNÁMÝ
VÍZUM ZAMÍTNUTO
Ale moji lidé vědí, jak na to. A prosperovat.
VÍZUM ZAMÍTNUTO
Moji lidé ví, jaké je být zanechán osudu.
ZPROŠTĚN VINY ZVOLEN DO EVROPSKÉHO PARLAMENTU
VÍZUM ZAMÍTNUTO ITALSKOU VLÁDOU
Moji lidé jsou smutní. Tolik jich muselo odejít.
ŽÁDOST O AZYL V USA V SOUČASNOSTI V NEW YORKU
Bohatí stále žijí v suchu a bezpečí.
Chudí pozorují, jak voda stoupá.
Většina lidí ani nemrkne.
Ale moji lidé vědí, že tentokrát je to vážné.
Moji lidé, už jsme byli ponecháni napospas dřív.
Moji lidé, Ďábel vám klepe na dveře.
Moji lidé jsou smutní. Spousta jich musela jít.
Moji lidé, jsme tu pořád,
a jednoho dne budeme všichni na stejné lodi
Říkám, všichni na stejné lodi.
Moji lidé, už jsme byli ponecháni napospas dřív
Moji lidé, Ďábel vám klepe na dveře.
Moji lidé jsou smutní, spousta jich musela jít.
Moji lidé, jsme tu pořád.
A jednoho dne budeme všichni na stejné lodi.
Moji lidé, už jsme byli ponecháni napospas dřív.
Moji lidé, Ďábel vám klepe na dveře.
Moji lidé jsou smutní. Spousta jich musela jít.
Moji lidé jsme tu pořád.
A jednoho dne budeme všichni na stejné lodi.
Moji lidé, už jsme byli ponecháni napospas dřív.
Moji lidé, Ďábel vám klepe na dveře.
Moji lidé jsou smutní, spousta jich musela jít.
Moji lidé jsme tu pořád.
A jednoho dne budeme všichni na stejné lodi.
VĚNOVÁNO PAMÁTCE MORGAN JENNESSOVÉ
Titulky: Milena Aras TransPerfect Media