Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ВІВЦІ-ДЕТЕКТИВИ
Люба Ребекко,
я знаю, в тебе багато запитань.
У мене теж.
Зрештою, життя — суцільна загадка.
Але якщо є одна відповідь на всі загадки всесвіту,
один секрет щастя,
я скажу, що це…
Вівці.
Ні, серйозно.
Справді вівці.
Гаразд, іду.
В останньому листі ти питала, чи є в мене особливі вівці.
Вони всі особливі. Тому я дав кожній ім'я.
Наприклад.
Двох задерикуватих баранів-близнюків я назвав Буць і Бемць.
Гордовитий і поважний — пан Конюшевич.
Краля — найпухнастіша.
Трохи фіфа.
Зора — найдопитливіша.
Пампух — найтерплячіший.
І Чубчик…
Бо кращого імені я не вигадав.
І так, знаю, я казав, що вони всі особливі,
але мушу визнати, що двоє з них найособливіші.
Себастьян.
Мій найбільший баран.
Він, як і я, трохи самітник.
Час від часу він десь блукає.
І час від часу він повертається.
Ну й нарешті Лілі.
Моя найрозумніша вівця.
Здається, вона завжди знає, що в мене на думці
і на душі.
Вона дарує мені спокій, відомий лише вівчарям.
Спокій від того,
що ти дбаєш про найдобріших істот на землі.
Кожен день починається з турботи про овечок.
КОРМ ДЛЯ ОВЕЦЬ
Я їх добре годую…
і стрижу.
Намагаюся розважати.
Я прокинусь Я буду тим
Хто ранок стріне коло тебе
І я даю їм ліки. Вони б сказали, що обожнюють їх,
якби вміли говорити.
Час приймати ліки. Отак.
А після роботи, коли сонце сідає за обрій,
я беру книжку і читаю їм уголос.
Детективні романи, таємниці і загадки. Мої улюблені.
«Я знаю, коли вбили Родні Голлінсгеда,
і знаю, чиїх це рук справа».
Я тішу себе думкою, що вони мене уважно слухають.
Хоч насправді я розумію: хай які вони особливі, вони все ж…
вівці.
Ні, на сьогодні все.
Розходьтеся.
Кінцівку дочитаю завтра.
На найцікавішому місці!
Він от-от мав сказати, хто вбивця!
От садюга! Це ж покоївка?
Звісно, покоївка.
Ні, садівник.
Постійно стриже траву, але не їсть її.
Так. Підозріло.
Ви подуріли? Це лікар.
Неправда. То страшна тітка.
Страшна тітка з іншого детективу, генію.
У нас точно ті самі батьки?
Знову за своє.
Так.
Почалося.
Ви всі помиляєтеся.
Я здогадалася ще два розділи тому.
Покоївка?
Не покоївка.
Небіж, Берті Голлінсгед.
Лілі, хіба детективи не довели, що всі докази проти Берті Голлінсгеда
сфабрикував справжній убивця?
Саме так.
Ви не розумієте?
Щоб уникнути обвинувачення, він сам сфабрикував докази.
Берті Голлінсгед — справжній убивця.
А це за що?
Джордж завтра дочитає. От побачите.
А я думаю, що це покоївка.
«Берті добре знав закон
і знав, що людину не можна двічі обвинуватити в тому самому злочині.
Тому, щоб уникнути обвинувачення, він сфабрикував докази проти себе.
Берті Голлінсгед — справжній убивця».
Більшість овечок цілісінький день щось жує
або думає, що б пожувати.
Але є в мене троє шибеників, в яких енергія аж вирує.
Щасливі, безтурботні малюки народилися навесні.
Власне, майже всі ягнята народжуються навесні.
А от одненьке ягня народилося взимку.
Привіт.
- Я Дейзі. - Олівер.
- Я Дзиґа. - А тебе як звати?
У мене немає імені.
Пограєшся з нами?
Ні! Геть!
Не грайтеся з тим зимовим ягням.
Йому в нашій отарі не місце.
З причин, зрозумілих лише вівцям,
отара часто цурається ягнят, народжених взимку.
Усе гаразд.
Просто тому, що зимове ягня інакше.
Добре. Молодець.
Запитаннячко.
Чому Джордж так дбає про те ягня?
Джордж — не вівця.
Ніхто йому не розповідав про зимових ягнят.
І ще одне: якщо приймеш моє запрошення,
знай, що я живу біля містечка Денбрук.
І в ньому теж є колоритні персонажі.
До прикладу…
Вітаю, Кейлебе.
Кейлеб теж вівчар.
Вітаю, пані.
Не люблю його.
Гам, м'ясник.
Страшенно не люблю його.
Бет, власниця готелю.
Недолюблює мене.
Так би його і вбила.
Тім, поліціянт.
ЕЛЕКТРОШОКЕР
Бовдур.
І превелебний Гіллкоут, який вважає себе пастирем душ.
У нас складні стосунки.
Сьогодні послухаємо притчу про заблукану вівцю.
Джордже, приєднаєшся?
У Божому домі всім раді.
Навіть м'ясникам?
Я не приєднаюся.
Я прийшов віддати борг.
Старий добрий Джордж.
Старий-добрий Джордж.
Та годі про людей.
Хочу, щоб ти познайомилася з отарою.
Вони будуть раді зустрітися з тобою.
І я теж.
Приїжджай скоріше.
Люблю, Джордж.
Кралю.
Запитаннячко.
Кульбаби зроблять мої вії гарними, як у тебе?
Ні, з кульбаб віям жодної користі.
Але вовна стає дивовижною.
Поглянь на Чубчика.
Він їсть лише кульбаби.
То он воно що таке. Ясно.
Залишмо трохи кульбаб Себастьяну. Його давно немає.
Байдуже. Відколи Джордж привів його сюди казна-звідки,
він постійно тікає в місто.
Хай голодує.
Хоч йому байдуже до нас, але нам не має бути байдуже до нього.
Себастьян із нашої отари.
Дивіться! Це Кейлеб!
Собачки!
Кейлебе! Сюди!
Обожнюю його запах.
Це ті його вовняні светри.
Такий гарний колір.
- Можна? - Іди геть!
Я заходжу.
Така нова, гарна і блискуча.
Ти думаєш про те, що і я?
- Хочу буцнути! - І я так хочу буцнути!
Бемцю! Буцю!
Ми про це говорили. Ми не буцаємо, якщо…
Якщо немає законних підстав для буцання.
Молодці.
Кейлеб навідується уже втретє за місяць.
Вони можуть говорити лише про одне.
Об'єднання отар.
- Об'єднання отар! - Нові вівці.
- Нові поля! - Собачки?
Я про це думаю!
Я дав тобі шанс, а ти збрехав, Кейлебе.
І не повертайся.
Схоже, ніякого об'єднання отар не буде.
А я так зраділа.
А тепер сумно і невесело.
Хочу забути про це.
Твоя правда. Таке розчарування.
Народ.
Ми забудемо про візит Кейлеба на рахунок три.
Раз. Два…
А Пампух? Він нічого не забуває.
Чому ні?
Бідний Пампух.
У нього вроджена вада.
На відміну від нас, він не вміє забувати.
Так.
Пампуху, коли ми забудемо, не нагадуй нам, будь ласка.
Ти впевнена? Не сталося нічого поганого.
Ні. Але й доброго теж. Нащо той клопіт?
Готові?
Раз.
Два.
Три.
Кралю.
Запитаннячко.
Кульбаби зроблять мої вії гарними, як у тебе?
Ні, з кульбаб віям жодної користі.
- Але вовна стає дивовижною. - Вовна стає дивовижною.
Усе добре.
Усе буде добре, обіцяю.
Просто…
Я не знаю.
Я сподівався, що скоро все зміниться.
Але не хвилюйся.
Ви не пропадете.
І я не пропаду.
ДЕНБРУКСЬКИЙ КУЛЬТУРНИЙ ФЕСТИВАЛЬ
Здоров.
Привіт. Є щось цікаве?
У понеділок пошти небагато. Лише рахунки і реклама.
МІСТЕР ДЖОРДЖ ГАРДІ
Джордж. Кому це він шле листи?
Я не маю права казати, але…
Міс Ребецці Гампстед. Аж в Америку.
Не знаю, хто це, та вони листуються вже кілька місяців.
І…
Вдихни.
Понюхай.
Пахне трояндами.
Це любовні листи.
Уявляєш?
Старий буркотун Джордж Гарді — сентиментальний романтик.
Хто ж знав.
Сентиментальний Джордж.
Так.
- Гарного дня. - І тобі.
Бувай!
- Вітаю! - Вітаю!
Я приїхав на Денбрукський культурний фестиваль.
О, прекрасно.
Це він.
Ідіть за мною.
Це що?
Вітаємо на Денбрукському культурному фестивалі.
АВТЕНТИЧНІ РОБОТИ БЕТ ПЕННОК
Ви жартуєте?
Що? Це надбання нашого міста.
Що таке «Повернення в Оз»?
Найкращий фільм усіх часів.
І його знімали за 65 км звідси.
Більшість вважає, що він кращий за оригінал.
Не бачив.
Та хто ж не бачив «Повернення в Оз»?
Пробачте. Навіщо ви зробили величезний банер заради цього?
Щоб привабити людей. Інакше фестивалю не буде.
О ні, це взагалі не фестиваль.
Ні. Тут лише кілька столів.
Ви мені вказуєте, як вести бізнес?
Ні.
Ваша правда. Вибачте.
Я невдало висловився.
Мене звати Елліот Меттьюз. репортер газети «Ґазетт».
Молодший репортер.
Ну добре. Я пишу некрологи.
Просто я так довго полюю на гідний сюжет,
і мій редактор дав мені це…
Денбрукський культурний фестиваль.
- І що? Це ж мрія. - Так, пощастило.
Та мене не підвищать після статті про оце. Ні.
Шкода.
Десять. Готівкою.
За що?
- Плата за вхід. - За вхід.
Десять.
Беріть…
Беріть усе.
А, та…
Дивак.
ВАС ВІТАЄ ДЕНБРУК
Де Джордж? Де наш вечірній детектив?
Він уже мав би вийти.
Не бійтеся цього звуку.
Пане Конюшевич.
Так, час вам розповісти, ягнята,
бо такий одвічний порядок.
Усі хмари колись були вівцями, як ви і я.
І коли земля надто суха,
вони заводять свій танок.
Гуркіт — це вони копитами вибивають дощ,
щоб росла трава і конюшина.
Усі вівці стають хмарами?
Так, Дзиґо. Усі.
Колись і я стану хмаркою, як і мої батьки до мене.
Хоча…
я чомусь не пам'ятаю,
як мої батьки стали хмарами.
Пампуху, ти все пам'ятаєш.
Це, мабуть, був чудовий день.
Так, авжеж.
Вони попрощалися і радісно полинули на небо,
ставши двома красивими пухнастими хмарками,
які дивляться на всіх нас
з любов'ю.
Навіки.
Дякую.
А ось і дощик!
Як і має бути.
Так.
Усе, як і має бути.
М'ЯСАРНЯ ҐІЛЬЯРДА
Якщо подумати, ви обрали слушний час, щоб тут застрягнути.
Денбрукський культурний фестиваль!
От везунчик!
Ми були там минулого тижня із сестрою, куштували місцевий сир.
І він набагато смачніший за той,
який продають у модних міських крамницях.
Сестра казала, що…
Ви це бачили?
Що бачила?
ВАС ВІТАЄ ДЕНБРУК
Ура! Ти не спиш!
Я просив сто разів по мені не гарцювати.
Ми забули!
Ми забули.
Ну, звісно.
Дивися!
- Почекайте мене! - Стривайте!
Я прокинусь
Я буду тим Хто ранок стріне коло тебе
Лілі, що ти…
Здається, це гра. Не рухайся.
Хто перший ворухнеться, той програє.
Він не грається.
Тоді що він робить?
Лілі.
Він…
Він помер.
Джордж помер.
Що? Тобто як це помер?
Так не буває.
Помирають лише в книжках.
Це насправді?
Люди помирають?
Він стане хмаркою?
Ні. Бо він не овечка.
- «Помер»? - «Помер»?
Хіба це можливо?
Очевидно.
І вівці теж можуть померти?
Ні, Дзиґо, ми стаємо хмарками, але…
Джордж не може померти.
Мені потрібні ліки. У мене парша.
Що таке парша?
Це парша.
Гидота!
Здається, ви не розумієте, що я кажу.
Джордж помер.
Він ніколи не повернеться.
Але Джордж — наш вівчар. Що нам робити?
Ти найрозумніша вівця у світі, Лілі. Скажи, що робити!
Ми можемо зробити лише одне.
Треба забути Джорджа.
Що? Лілі, це Джордж. Не можна просто стер…
Спогади про нього ранять. Я не витримаю.
Я згоден. Вівці не повинні такого відчувати.
Ми мусимо забути.
На рахунок три.
Чекайте. Не…
Раз.
Ні, прошу! Це Джордж!
Два.
Ви нічого не забудете.
Себастьян.
Думали, я дозволю вам забути мого вівчаря?
Він і наш вівчар, Себастьяне.
Ми всі його любили.
Це надто боляче.
І ми забудемо.
Ні, не забудете.
Ви його пам'ятатимете, бо так правильно.
Бо так справедливо.
Справа дивна?
Не справа… Я про справедливість.
Сміливість?
Справедливість.
Тобто добро не має страждати від зла.
Слабкі не мають страждати від сильних.
І друга не можна забувати.
Джордж якось показав мені справедливість.
Я хочу йому віддячити.
Це правда. Джордж завжди був добрим до мене.
До всіх вас.
Тому й розводив вас лише заради вовни.
Для чого ще потрібні вівці?
Ні для чого. Заради гарної вовни.
Запитаннячко.
Який сенс людського життя, якщо воно вмить може обірватися?
Чому люди живуть?
Хто створив їх і нас?
Що в дереві, і куди вдень зникає місяць?
І чому Джорджа вбили?
«Убили»? Як «убили»?
У вечірніх детективах мертвих людей убивають.
Ні, Зоро.
То все вигадки. А це життя.
Правда, Лілі?
Саме так. Немає причин думати, що Джорджа…
Його кепка.
Я прийшов підписати документи і знайшов його тут.
Скажеш кілька слів?
Ні.
Кейлебе.
Що тут робить м'ясник?
П'ять.
Шість.
По овець приїхав.
П'ятнадцять.
Шістнадцять.
Лілі. Що таке?
Може, нічого…
але мені не йде з голови кепка і дощовик Джорджа.
Кепка і дощовик?
От власне. Він вийшов у грозу. Чому він їх не надів?
Хіба що…
Підсади мене.
Що?
Кажу, що хотів би забути це.
Бачиш щось?
Я бачу геть усе.
Перепрошую.
Доброго ранку.
Вибачте, чому ви досі в місті?
Проблема з машиною. Хто це?
Його звати Джордж Гарді. Він вівчар.
Що сталося?
Мабуть, інфаркт.
Боюся, статті не напишете.
І геть нічого незвичного не помітили? Так?
Ні. Я все обдивився.
Біля кемпера.
Під кемпером.
Всередину зайти не думали?
Варто глянути.
Може, не треба…
Що?
Відбитки пальців.
Точно. Криміналістика.
Так.
Що ж, схоже, порядок.
Стривайте.
Хіба людина може після інфаркту встати і вийти надвір?
Мабуть, це сталося надворі.
Ні. Це сталося тут.
Він перекинув крісло.
І він був не сам.
Ходімо вже.
Це був інфаркт.
Ви наче навмисно ігноруєте факт,
що докази вказують на інше.
На що натякаєте? Що я боюся, що це вбивство?
Боїтеся?
Не смішіть.
Якби ж у Денбруку сталося вбивство. Та хай би вбивали щодня.
Я був би щасливий.
Я знаю, що вам потрібна історія для кар'єри в газеті.
І мені прикро…
Але Джорджа Гарді не вбивали.
Джорджа Гарді вбили.
Поліціянт сказав, що це вбивство?
Ні. Він сказав, що це інфаркт. Проте він помиляється.
То це насправді не вбивство.
Це лише припущення свійської тварини.
Гаразд.
До Джорджа прийшов хтось знайомий, бо той запропонував йому випити.
Потім йому стало зле.
Гість не забив на сполох, і це наштовхує на думку, що він причетний,
а відсутність ушкоджень на тілі свідчить про отруєння.
Зелена пляма від трави на руці вказує на боротьбу.
Убивця втік.
Отрута подіяла, і Джордж помер.
Я ніколи не припускаю.
На поліціянта надії мало, як завжди було у вечірніх детективах.
Тому хтось інший має розкрити злочин.
Хто?
Джордж нас годував.
Джордж про нас дбав.
Джордж нас любив.
Ми завдячуємо йому всім.
Куди це ти хилиш?
Нашого вівчаря вбили.
І ми розкриємо злочин.
Що смішного?
Ого.
Для початку,
ви вівці!
Це він про тебе.
Думаєте, вам вистачить клепки розкрити злочин?
Ви знаєте, як люди називають дурних людей, які не здатні мислити?
Качки!
Вівці!
А ти — «найрозумніша вівця у світі».
Де ти бувала «у світі»?
Отутечки? І отамечки?
Облиш.
Жуй собі сіно, смикай кульбаби, дрімай,
і залиш убивства людям.
То що? До роботи?
Шукайте зачіпки. Не зіпсуйте докази.
І не пасіться на місці злочину!
Що це таке?
Народ! Здається, я вліз у зачіпку!
Отакої. Агов!
Забудьте про зачіпки.
Хтось щось бачив у ніч убивства?
Я бачив.
Я бачив тебе, Себастьяне.
Себастьян убив!
Убивця!
Аякже. Я вбивця.
Я увійшов у двері, в які не влізу, сів у крісло, яке мене не витримає,
і вбив власного вівчаря просто так,
підливши йому отруту в склянку
оцією ратицею.
- Слушно. - Що відбувається?
Хтось із вас бачив людей?
Я бачив дух Джорджа.
- Ні, не бачив. - Бачив.
Дух піднявся від його тіла.
Я не роздивився в темряві,
але він пахнув, як Джордж і…
Зимове ягня, зараз не час.
Дзвони? Дзвони лунали позавчора.
Дзвонами скликають мешканців на зібрання.
Це щодо Джорджа.
Звісно!
У вечірніх детективах людей скликають і оголошують про вбивство.
І вбивця завжди в натовпі.
Нам треба туди.
І вам не забракне духу піти в місто?
Ви ж не покидали пасовища.
Ваші копита торкалися лише трави.
Хіба так страшно піти з дому?
Ми не боїмося.
- Пампуху, що це? - Здається, дорога.
- А з чого вона? - Точно не з трави.
Лілі.
Що?
Ти йдеш?
Я…
Іди вперед.
Чому ти кричиш?
Я за кілька кроків від тебе.
А здається, так далеко.
Тобі треба перейти дорогу.
Ні. Я не можу.
Це неможливо.
Не картай себе.
Ми такі вже, які є.
А якщо разом перейдемо?
Заради Джорджа.
Разом.
- Я хочу повернутися. - Я теж. Іди далі.
Ми перейшли! Ми покинули дім!
Бачиш? Вівці теж дещо можуть.
Ми можемо все на світі.
Ура-ура!
Ще три кілометри.
Без проблем.
А скільки кілометрів ми пройшли?
Визнаю, я вражений.
Ви, може, й не розкриєте справи, та бодай побачите світ.
Звісно, я розкрию таємницю.
І розкрию до вечора.
Джордж прочитав нам безліч детективів.
У них дуже прості правила.
Пампуху.
Га? Ой. Перше!
Убивця завжди вертається на місце злочину.
Друге!
Поліція передусім підозрює зайду.
Від чужинців добра не жди.
Третє.
Несподівано з'являється хтось і змінює хід подій.
Четверте!
Жертва — найважливіша зачіпка.
Усе просто.
Але ви побачите, що справжній світ трохи складніший за книжки.
До речі…
Вас вітає Денбрук.
Що це?
Церква, де живе дехто на ім'я Бог.
Хто такий Бог?
Це трохи заплутано.
Бог — це пастух.
І наш пастух?
Ні. Бо він ще й ягня.
Що?
І він невидимий.
І зроблений з хліба.
І кляне, як греблю рве.
Греблю? Як бобер?
Так.
То Бог — великий, невидимий бобер, зроблений з хліба?
Так. І його їдять у неділю.
Бідолашний Бог.
Я вже повертався,
але, здається, в мене буде матеріал про перше вбивство в містечку.
Мушу йти.
Ходімо. Тут нас не побачать.
Уже бачать, і їм байдуже.
Усоте кажу: ви вівці.
Мешканці Денбрука.
Ходять чутки, що Джордж Гарді помер за підозрілих обставин.
Я не можу коментувати отруєння, поки триває…
Тобто Джорджа вбили?
От халепа.
А що за отрута?
Слухайте.
Джорджа отруїли якимось таксином.
Він є в тисових ягодах.
А ці тиси тут ростуть?
Он там.
То його вбив хтось із нас.
Ні.
Прошу. Я майже впевнений, що це зайда.
Що з ними?
Офіцере Деррі.
Так.
Що… Я офіцер.
Лідія Гарботтл. «Гарботтл і Блум».
Ми з вами говорили. Я юристка покійного Джорджа Гарді.
Ясно. А ви?
Я Ребекка Гампстед.
Я дочка Джорджа.
- У нього була дочка? - У Джорджа була дочка?
Несподівано з'являється хтось і змінює хід подій.
Внизу аркуша був ваш номер телефону.
Тому я знав, куди телефонувати.
Я маю детективний хист.
Але ж ви не детектив.
Згоден, але…
Ви знайшли документ, який лежав на видноті у крихітному кемпері.
Це «помітив», а не «знайшов».
Ну…
То ви помітили цей документ, коли вдруге зайшли до кемпера Гарді?
Так.
Я мусив повернутися і все ретельно обшукати.
Стрічкою усе обгородив. Липкіша, ніж я думав.
Та хоч яка, байдуже.
Ви читали? Ви хоч переглянули?
Ні. Це мене не стосується.
Ще й як стосується.
Я по обіді зачитаю заповіт.
Подбайте про те, щоб особи, яких я назву, були присутні.
Превелебний Гіллкоут, Кейлеб Мерроу…
Записуйте.
Превелебний Гіллкоут, Кейлеб Мерроу, Бет Пеннок,
Гам Ґільярд, ви і Ребекка Гампстед.
Я буду в готелі «Партридж».
Зачитаємо заповіт рівно о п'ятій вечора.
О п'ятій вечора, 17.00.
Я казала вам, що Ребекка живе в Америці, та вона прибула в Денбрук
того ж дня, коли ви повідомили про смерть її батька.
Тобто вона вже була тут, коли його вбили.
Ви не звернули уваги, еге ж?
Так.
Ні. Так. Звісно, звернув.
Це ваше перше вбивство?
Що?
Думаєте, я його вбив?
А-а.
Це моя перша справа про вбивство.
Це тепер ваша відповідальність, офіцере Деррі.
До зустрічі о п'ятій.
О п'ятій, міс Гарботтл.
Мадам Гарботтл.
Ми мусимо бути на читанні заповіту.
Це готель «Партридж».
Іноді пасуся тут у квітах.
Хоч не знаю, як це нам допоможе.
У вечірніх детективах завжди є заповіт,
і люди, які згадуються в заповіті, завжди підозрювані.
Хочу побачити їхні обличчя.
Навіщо?
Бо люди часто брешуть, і це видно в їхніх очах.
Саме так.
Пампуху, ми спробуємо тут, а ти пошукай зручніше вікно.
Виконую.
До роботи?
Що вам відомо про біологічну матір?
Він писав, що вона померла під час пологів.
Він був юний, наляканий і дуже бідний…
Віддав, щоб мене удочерили.
Через церкву.
У мене теж є запитання.
Вибачте, друже.
Радий вас бачити.
Я щойно зрозумів,
сам, без підказок,
що ви не могли прилетіти з Америки сьогодні.
Тобто ви вже були в цій країні вчора вночі,
коли Джорджа… вбили.
Я вас не звинувачую, але це правда?
Ви такий кмітливий, детективе.
Ні, я не детектив.
Я просто офіцер…
у якого є детективний хист.
Ну, я…
Я була в країні, але до сьогодні не була в Денбруку.
Ще одне запитання:
у вас є
бойфренд?
На це важко дивитися.
Що? Це стандартне запитання,
і будь-який слідчий спитав би в такій ситуації.
Дивно, що ви спитали. Ми щойно порвали.
О ні.
Ти бачиш те, що я?
Дочку.
Її обличчя усміхнене.
Але очі налякані.
О котрій ви прибули вчора?
Близько 19.00 і…
Перепрошую.
- Усе гаразд. - Ми мали зустрітися сьогодні.
Я просто розбита.
- Дякую. - Беріть.
Дякую.
Досить. Дуже дякую.
Вікно, вікно. Якби я був вікном, де б я був?
Овочі.
Привітик. Морквинка.
О ні.
Він мені сказав, що в мене є брат, ми двійнята.
Він у Південній Африці.
Південна Африка, брат-незнайомець. Золота жила.
А ви хто?
Елліот Меттьюз. Я пишу статтю…
Байдуже. Геть.
Власне, як журналіст я…
Не маєте жодних прав, геть.
Добре.
І не підглядати.
Я буду в президентському люксі, насолоджуватимуся комфортом.
Лілі!
Лілі, Себастьяне!
Рятуйте!
Містере ван В'юрене, це Лідія Гарботтл. Ви мене чуєте?
Так. Зв'язок чудовий. Дякую.
Містер ван В'юрен — син містера Гарді,
і він живе в Південній Африці, і тому на телефонному зв'язку.
Отже, містер Гарді надіслав мені копію заповіту два місяці тому.
Але сьогодні я читатиму інший заповіт.
Він склав новий заповіт.
- Я його знайшов. - Цить.
За три дні до смерті.
Звісно. Завжди є новий заповіт.
«Це остання воля і заповіт містера Джорджа Гарді.
Я зібрав вас сімох тут,
бо з кожним з вас в мене є незавершені справи.
Декого з вас я образив,
а дехто образив мене.
Серед вас, у цій кімнаті,
є дурень, поганий пастух,
весняне ягня, зимове ягня,
жертва
і двоє вбивць».
Двоє вбивць?
То я поганий пастух?
- Як це розгадати? - Бодай ясно, хто дурень.
У мене французькі вівці. Найелітніша порода.
А що за жертва?
Наступний хтось із нас.
Хтось може виявитися вбивцею.
Чому ти не ставиш запитань, а залицяєшся?
Двоє вбивць?
Зимове ягня.
«Ось що я вам залишаю».
Агов!
«Ось що я вам залишаю.
Знання, що я бачив вас такими, якими ви є.
І більшість з вас тільки це й отримає».
Тобто тільки це й отримає? Чому я тут?
Сядь і замовкни, Гаме.
Не збираюся.
Ні, це наступний рядок заповіту. «Сядь і замовкни, Гаме».
Схоже, Джордж добре вас знав.
Не ганьбися.
- Стулися. - Сам стулися.
«Моєму сину, Пітер ван В'юрену, —
120 гектарів поля, яке наразі орендує Кейлеб Мерроу».
Як щедро.
«Моїй дочці, Ребецці Гампстед, —
сусідні 120 гектарів, які я вважаю домівкою,
а також кемпер, кошару, усе, що там є, і своїх овець».
У попередньому заповіті містер Гарді відписував решту майна
Товариству захисту тварин.
У новому заповіті цей абзац звучить так:
«Я заповідаю решту мого майна моїй дочці Ребецці Гампстед».
Не надто радійте. Він не мав нічогісінько.
Власне, розкидач гною в неробочому стані,
три мішки добрив —
можуть знадобитися —
і один депозитний рахунок на суму приблизно
30 мільйонів доларів.
Тридцять мільйонів?
У нас є мотив.
Тридцять мільйонів? Як?
Два роки тому Джордж Гарді розробив ліки
від хвороби овець, відомої як парша.
- Парша? - Парша.
Синя мазюка, яку він постійно мішав, це ліки?
Він продав патент великій сільськогосподарській корпорації за…
Тридцять мільйонів.
За паршу.
- Там хтось є. - Тіме.
Схопи їх! Іди!
Агов!
Я в нормі.
Повертається!
МІС РЕБЕККА ГАМПСТЕД
Вижени його!
Геть!
Лілі, я знайшов вікно.
От молодець.
Ось так.
Ті вівці гасатимуть, як навіжені, без пастуха.
Особливо здоровань.
Джордж забрав його з ярмарку.
Він фактично дикий.
Чекайте, Тіме! Не хочете зробити заяву?
Ні. Ніяких коментарів. І називайте мене офіцером.
А зачіпки? У вас є зачіпки?
Так, у мене повно зачіпок, у мене все під контролем.
Я шукаю сенсацію, а ви злочинця.
Невже не хочете, щоб вас нарешті поважали?
Люди мене поважають.
Розкриєте вбивство, будете героєм.
Об'єднаймо зусилля.
Я можу допомогти.
Учора, коли буксирували мою машину,
я бачив світло від ліхтарика біля поля Джорджа о 21:00.
Гаразд.
Час підходить.
Коронер каже, Джордж помер між 20.00 і 23.00.
Ви ж сфотографували тіло? Я якось не подумав.
Я зробив багато фото і всі надішлю.
Що скажете,
офіцере Герою?
А тоді вона сказала: дурень, жертва, двоє вбивць…
А я кажу, покоївка.
До чого тут покоївка!
І навіть у тому детективі вбивця не покоївка. Ніяких покоївок!
Вівці.
Кейлеб тепер буде нашим вівчарем, так, Лілі?
Звісно. Треба лише зачекати, щоб розкрили таємницю.
Запитаннячко.
Чому ти ще не розкрила таємниці?
У вечірніх детективах ти одразу розкривала.
Я знаю, але справжній світ трохи складніший,
ніж… книжковий.
Книжка.
Там може бути підказка.
Треба проникнути у кемпер Джорджа і…
Дивіться.
Це Ребекка?
Що вона шукає?
Як тебе звати?
Це дочка Джорджа?
Пахне, як він, але не схожа на нього.
Вона, певно, народилася взимку.
Тому Джордж відмовився від неї.
Звісно. Зимове ягня. Тепер усе ясно.
Ребекка вбила!
Убивця!
Та невідомо ще.
- Я знав! - Я казала, та хто мене слухав.
Я відчував, що з Ребеккою буде клопіт.
Від самого початку.
Себастьяне.
Лілі, ти щось казала про кемпер Джорджа.
І книжку.
МІСЦЕ ЗЛОЧИНУ
В останній книжці йшлося про те, як звузити коло підозрюваних.
Я мушу знайти ту книжку і віднести поліціянту.
Якщо пощастить, він прочитає і зрозуміє.
- Можна я? - Ні, Зоро.
Я хочу бути детективкою! Будь ласка!
Гаразд. Знайди книжку,
яку Джордж почав нам читати.
Розділ про засоби, мотив і можливість.
Запитаннячко. Що таке розділ?
Байдуже. Знайди книжку з потягом на обкладинці.
- Запитаннячко. Що за потяг? - Довга вервечка вагонів.
Запитаннячко.
Хвилинку. Чубчику, що ти робиш?
Назад усі. Мій детективний нюх допоможе знайти ту книжку.
Тут є помідори. Пригощайтеся.
Чубчику, усі на тебе розраховують.
Не всі.
Це остання книжка, яку Джордж брав до рук?
Це… Ні, це морква.
- Мамцю рідна. - Повернуся по це пізніше.
Ха-ха!
«101 ДУРНИЙ ЖАРТ ПРО ОВЕЧОК»
Ви це шукали?
Ні!
Може, це?
«УБИВСТВО НА ПЕРЕЇЗДІ»
Це воно! Чубчику, ти знайшов!
Звісно.
Це ти, Лілі?
Я вам не абихто, а овечий детектив.
Фото-докази
Від: Елліот Меттьюз
Вітаю, Тіме Ось мої фото.
ПОЛІЦІЙНИЙ ВІДДІЛОК
«УБИВСТВО НА ПЕРЕЇЗДІ»
Тут гарно.
Проте самотньо.
Я підкинула книжку поліціянту, може, стане у пригоді.
Що таке ярмарок?
Нічого. Повертайся до своєї отари.
Нашої отари.
Це музика.
Ярмарок — це музика.
І атракціони.
Щодня приходили діти, гладили мене і годували.
Мені подобалося.
Поки я не виріс.
І тоді, з настанням ночі,
мене забирали люди з ярмарку і відводили на арену.
А ще на тій арені був собака.
І мене змушували битися.
Битися до крові.
Одного вечора…
він мене знайшов.
Він їм заплатив…
і забрав мене.
Ось що таке ярмарок.
А як ти опинився в такому жахливому місці?
Чому ти не був зі своєю отарою?
Я думав, що велика детективка Лілі вже здогадалася.
Ти зимове…
Рано чи пізно зимове ягня йде саме.
А ось і він! Так!
Сподіваюся, ви зголодніли.
Зголодніли?
Агов.
Щоразу, коли у справі стається щось цікаве,
вони тут як тут.
Ви втрачаєте глузд.
І досі нічого не з'ясували, Тіме.
Не зовсім нічого.
«Хто вбив Джорджа?»
П'ятеро підозрюваних у заповіті.
Убивця Джорджа має відповідати трьом критеріям:
засоби, мотив і можливість.
Вдалося! Він прочитав книжку!
Розглянемо їх по одному.
Засоби: таксин з тисових ягід.
Тиси ростуть на подвір'ї церкви.
У всіх були засоби.
Мотив: навіщо вбивати Джорджа?
У Ребекки найочевидніший мотив.
Але в інших може бути причина. Що вони приховують?
Можливість: чи є в когось алібі?
Засоби, мотив, можливість.
Знайдемо того, в кого три збіги, і впіймаємо Денбрукського отруйника.
Тіме. Я реально вражений.
Ну, це типу…
спало на думку вночі.
До справи.
Гам.
І хто ви в заповіті Джорджа?
Мабуть, убивця.
Він був вегетаріанцем.
Жінці я можу таке пробачити, але чоловікові…
Огидно.
Бет.
Чому у вас лист Джорджа до Ребекки?
Мабуть, на пошті наплутали, вперше за всю історію існування.
А ще за день до смерті Джорджа
ви сказали, що готові «вбити цього чоловіка».
Я не вбивця. Я жертва. І це все, що я скажу.
Я знаю свої права!
Кейлеб.
Коли ви вранці знайшли Джорджа,
ви сказали, що несли йому документи.
Так, він скасував оренду.
Я хотів умовити його переглянути рішення.
І марно.
Стривайте. Джордж скасував оренду. Чому?
Ви чули заповіт. Очевидно, я поганий пастух.
Гіллкоут.
Джордж не ходив до церкви.
І раптом приходить у переддень смерті
і складає велику пожертву.
Чому?
Чому я завжди внизу?
Джордж приходив до мене
і розказав, що церква віддала його дітей на усиновлення.
Але щойно він став на ноги, то почав їх шукати.
Церква не розголошувала, де діти.
Такі суворі правила.
Тому він попросив мене
дістати йому інформацію.
Якби церква дізналася, з мене зняли б сутану.
- Фу. - Позбавили б сану.
Але ці гроші не для мене.
Храм потребує ремонту.
Джордж прийшов до мене у потребі, і я скористався.
Не Кейлеб — поганий пастух.
А я.
І Ребекка.
Міс Гампстед.
Насолоджуєтеся Денбрукським фестивалем?
Так. Авжеж.
Маю кілька запитань.
Де ви були в ніч убивства між 20.00 і 23.00?
У готелі біля аеропорту.
Я поселилася і дивилася телевізор.
Не спалося. Джетлаг.
Що ви дивилися?
Цілодобовий канал новин.
- Цілодобовий канал новин. - Цілодобовий канал новин.
Гаразд. Це все. Гарного вам дня, міс Гампстед.
І вам. Бувайте.
Чи називати вас міс Резампф?
Козетта де Резампф — ваше справжнє ім'я, так?
І ви не бачите причини,
чому я змінила це ім'я — Козетта де Резампф?
Логічно. Але я дещо перевірив.
Виявляється, у вас був зв'язок з відомим злочинцем.
Підробляв документи.
У вас був спільний рахунок.
У всіх є стосунки, за які соромно.
Я тоді не знала. І це було три роки тому.
Ясно. То ви розійшлася давно.
- І змінила ім'я. - Ви брехунка.
Ще й яка брехунка.
Скажіть-но мені.
Ви бували біля тиса на подвір'ї церкви?
Ні. Авжеж, ні.
А на фермі Джорджа?
Ви там бували?
Ніколи.
Кейлеб орендував…
Але Бет сказала…
Чому Ребекка збрехала?
Що таке вегетаріанець?
І як це все пов'язано?
Думай, дурна вівце, думай!
Не суши голови, Лілі. Убивця донька.
- Звісно, це Ребекка! - Авжеж.
Ні, це не вона!
Ви її не знаєте. Вона добра.
Вона пахне, як Джордж, а Джордж мене любив.
Любив? Ніхто не любить зимових ягнят.
Одне зимове ягня захищає інше. У них завжди так.
Чекайте.
Ану скажи ще раз.
Я сказав, що Джордж мене любив.
Ні. Перед тим.
Щось типу: Ребекка пахне, як Джордж.
Хтось уже це казав.
Хто не мав би цього знати.
Хто?
Ти.
Я? Як це?
Краля вбила!
Убивця!
Ні. Але в неї є таємниця.
Правда, Кралю?
Учора ти сказала, що Ребекка пахне, як Джордж.
Але вона була надто далеко, ти не могла відчути запах.
Хіба що Ребекка вже була тут.
Але воно дивовижне!
Що дивовижне?
Щось, що не має кінця.
Бачите?
Воно дивовижне і не має кінця.
Я годинами дивилася і дивилася.
Кралю!
Де ти це взяла?
Ребекка була тут тієї ночі.
У ніч, коли вбили Джорджа.
Я прокинулася, захотіла їсти і побрела на пасовище. І вона була там.
Вона побачила мене і сказала:
«Яка ж ти гарна». Бо так і є, я найкрасивіша.
Вона мене погладила,
і те щось злетіло, тому я…
Я вирішила, що…
це буде моє.
Ми тепер за речами ганяємося?
Овець не цікавлять речі!
Я знаю, але…
Воно не має кінця.
От і розкрили справу.
Ребекка вбила.
Убивця!
Шматок блискучого металу нічого не пояснює.
Звісно, пояснює. Це доказ.
Доказ? Доказ чого?
Вона сказала поліціянту, що не бувала тут,
а сама була тут учора і в ніч убивства Джорджа.
Вона брехуха, шахрайка і зимове…
Вона хто?
Скажи.
Ти незлюбила її одразу.
Як і ви всі.
А чому?
Бо вона народилася взимку.
Найгірший злочин.
Ти не чув?
Ніхто тебе не хоче.
Тобі тут не місце.
Ось що постійно чує зимове ягня, поки одного дня
не почне в це вірити.
Себастьяне…
Вона не вбивця.
Звідки ти знаєш?
Бо я зазирнув їй в очі.
Бо це очевидно.
Але не вам.
Ні.
Не якійсь отарі овець.
Ми твоя отара овець.
Я вже казав.
У мене немає отари.
І ніколи не було.
Лілі.
Що робити з тим, що не має кінця?
Авжеж!
Шофер!
Що?
Агов!
Ходи сюди.
Агов!
Ану назад!
Це мій картуз!
Стійте!
Дякую. Дякую за це.
Усім дякую.
Здається, я знайшов вашу прикрасу.
У вас є такі.
- Мабуть, зісковзнув. Дякую… - Підібрав на полі Джорджа.
Де ви ніколи не були.
У мене є ордер на обшук номера.
Що ви шукаєте?
Не знаю.
Не підходили до тиса?
Я так і знала.
Ні. Я б ніколи…
Тіме, повірте мені.
Офіцер Деррі.
Офіцере Деррі, я присягаюся.
Я не вбивала батька.
Ребекко Гампстед, вас заарештовано за вбивство Джорджа Гарді.
Допит підозрюваної,
Козетти де Резампф, вона ж Ребекка Гампстед.
Міс Резампф, ви справді відмовляєтеся від права на адвоката?
Так. Мені байдуже. Я готова розповісти все.
Гаразд. Тоді почнімо.
Ви були на фермі Джорджа Гарді в ніч убивства?
Так.
Тобто всі ті усмішки і «ви такий кмітливий детектив» —
це все гра? Так?
Ви не сказали ні слова правди, відколи з'явилися.
Про листи. Це правда.
Він писав, що шукав мене понад 20 років,
почав упорядковувати справи і навіть надіслав мені копію заповіту.
Того, де ви отримуєте 30 мільйонів, чи того, де отримуєте отару овець?
Того, що без грошей.
Він сказав, що хоче зустрітися.
Тож…
Ви прилетіли,
а тоді поїхали до нього на ферму в ніч убивства.
І що було далі?
Ми говорили.
Про що?
Про овець.
Ми говорили про овець.
І їхні імена.
Він сказав, що в кожної овечки має бути ім'я.
І давав їм імена, зазираючи в очі.
І хотів, щоб отара стала моєю.
Він обрав мене.
Слухайте, я не дурна.
Я була з ним сама того вечора, коли його вбили.
А ще новий заповіт, усі ці гроші, моє минуле.
Мені залишалося лише брехати.
Прошу, повірте мені.
«Я збрехала, тому повірте мені».
Якось так?
Уранці вас заберуть в окружний суд
і офіційно обвинуватять у вбивстві Джорджа Гарді.
Отже, це вона.
Гроші.
Люди на все здатні.
Очевидно, Джордж Гарді помилився з ягням.
До речі, ван В'юрен погодився продати овець і угіддя Кейлебу Мерроу.
Завтра опівдні оформимо документи.
Добре.
Я вас недооцінила, офіцере.
Так.
Схоже, ви таки не дурень.
Молодець.
Лілі.
Що ти тут робиш? Ти в нормі?
Так. Дуже навіть. Я щаслива.
Ребекку заарештували. Завтра Кейлеб стане нашим вівчарем.
Це чудово.
Вона, звісно, все заперечує, але рацію маю я, а не Себастьян.
Це ж Ребекка його отруїла, правда?
Авжеж, вона.
Дякую.
Бо ти так кажеш.
Що?
Ти завжди здогадуєшся, чим завершиться історія.
Я тобі довіряю.
То були книжкові сюжети.
А це справжня людина. А що як…
Лілі, дивися.
Пасовище Кейлеба по той бік огорожі.
Ходімо познайомимося з новою отарою.
Ми ще ніколи не заходили на пасовище Кейлеба.
Ми й дороги ніколи не переходили.
Ходімо.
Ми наче в хмарі.
Думаєш, ми заблукали?
Навряд.
Агов!
Вітаю!
Мене звати Лілі.
Це Пампух.
Ми з іншого боку пасовища.
Кейлеб буде і нашим вівчарем.
Що?
Тікайте.
Що? Але я не…
Мабуть, не треба було сюди йти.
Ходімо звідси.
Гаразд.
Куди нам іти?
Здається, туди.
Дивися! Там світло.
Це, напевне, кошара Кейлеба.
Ми тут у безпеці.
А мені чомусь здається, що це не кошара.
Може, краще…
Чекай.
Що це?
Лілі, ну його. Ходімо.
ДЕНБРУКСЬКЕ М'ЯСО
А чого ця вівця пошматована?
Що вони з ними роблять?
Кейлеб?
Він…
Привіт, собачки.
Чому вони такі дивні?
Ми тут непрохані гості.
Тікай!
Швидше, Лілі!
Я не можу! Не можу бігти!
Себастьяне.
Ні!
Себастьяне.
Дякувати небесам, ти прийшов. Я думала…
Себастьяне.
Себастьяне, вставай!
Лілі.
Я не можу.
Чому ні?
Я не розу…
Лілі.
Він помирає.
Що?
Ні, вівці не помирають.
Ми стаємо хмарками.
Стань хмаркою, Себастьяне. Стань хмаркою.
Якби ж я міг.
Не треба було повертатися.
Чому ти повернувся?
Я мусив.
Ви моя отара.
Я його бачу.
Я бачу Джорджа.
Ні.
Це Кейлеб.
Треба йти.
Негайно, Лілі!
Прокидайтеся! Усі, прокидайтеся!
- Підйом! - Підйом!
За мною!
За нею!
Стійте!
Не зупиняйтеся! Треба тікати звідси! Негайно!
Тікати? Що ти таке кажеш?
Себастьян помер.
Але ти казала, що ми стаємо хмарками.
Я помилялася.
Ми помираємо.
Я бачила, як Себастьян помер.
І якщо ми негайно не підемо, ми теж помремо.
Кейлеб забиває овець на м'ясо і…
Досить! Не кажи таких жахливих речей!
Я хочу все забути. Негайно!
Ні, не можна!
Чому? Навіщо пам'ятати такі жахливі речі?
Бо це правда!
Це неправда, якщо я забуду.
- Раз. - Чекай!
Два.
Буцю, Бемцю, прошу. Будьте хоробрі.
Три!
Привіт, Лілі.
Запитаннячко.
Чому ми сюди прийшли?
Мені тут не подобається. Гайда назад.
Усі на пасовище.
Ні! Прошу!
Себастьян мав рацію щодо нас.
Ми просто дурні налякані вівці.
Я сьогодні не вперше бачила, як помирає вівця?
Ні.
Скільки разів я забувала?
Я вже збився з ліку.
Ти ніс цей тягар сам весь цей час?
Так.
Я пам'ятаю всі важкі миті.
Але й хороше пам'ятаю теж.
Я пам'ятаю мамине обличчя.
Пам'ятаю давніх друзів, і як вони мене любили.
І ти пам'ятатимеш Себастьяна.
Це боляче.
Пам'ятати боляче.
Я знаю.
Та якщо ти забудеш, то не врятуєш інших, а за що ж тоді помер Себастьян?
Кейлеб забере тебе завтра,
і ти підеш за новим вівчарем, як і всі ті «дурні налякані вівці».
І… ми всі помремо.
Вибач, Лілі.
Всі ті, кого ми любимо, живі тільки, поки ми їх пам'ятаємо.
Вибач, Себастьяне.
Я не така сильна, як ти.
Раз. Два.
Хай ти найрозумніша вівця, але Пампух наймудріший.
«ТАЄМНИЦЯ МОСТУ БРОКЛБЕНК»
Я пережив втрату.
Я знаю, як це боляче.
З часом лишаються тільки світлі спогади.
Це ти… Ти справді тут?
Звісно.
Бо ти мене не забула. Бачиш, як це працює?
Так, утім, це нічого не змінить. Кейлеб…
Кейлеб нічого не зробить моїй отарі, бо ти їх врятуєш.
Але як?
Ти й сама знаєш як.
Ти викриєш отруйника, Лілі.
Ребекка забере отару, і ви врятовані.
А якщо я не знаю, хто вбивця?
Я прочитав вам стільки детективів.
У них дуже прості правила.
Але правила не діють.
Поліція знає, що це не зайда.
На місце злочину поверталися всі.
Ребекка несподівана особа і…
І?
І жертва — найважливіша зачіпка.
Зелена пляма від трави на руці.
Такий гарний колір.
Помилився з ягням.
Я бачив дух Джорджа.
Молодчина.
- Ребекка не винна! - Лілі, зачекай.
- Я знаю, хто вбивця. І як доведу… - Що саме?
Це не пляма від трави.
- І як я маю… - Чекай.
Хіба що… Так!
Але я надто велика. Я не пролізу.
Я пролізу будь-куди.
І я все памʼятаю.
Одну ніжку — сюди.
Другу — сюди.
Гаразд. Час іти.
Добре. У вікно.
Дивне місто.
Думаєш, вдасться?
Не знаю. Залишається тільки чекати.
Що тобі сказав Джордж вранці перед смертю?
Я бачила, він шепотів тобі на вушко.
Він сказав, що зимові ягнятка особливі.
- Буцю. - Що?
Тобі теж здається, що ти щось забув?
Ти про те, що нам учора хотіла сказати Лілі,
але ми вирішили забути, бо злякалися?
Ну, не злякалися. Точно не злякалися.
Але так. Я про це.
Що робити, брате?
Гадки не маю, але не можна нічого не робити, треба робити… щось!
Геніально.
Тоді ходімо! Ми ягнята?
Чи барани?
Хто це зробив?
Ягня, яке пролізло через віконце.
Далі гірше.
Що гірше, ніж ягня, яке пролізло через віконце?
Я впевнена,
що ягня виконувало вказівки вівці.
Авжеж.
Що це означає?
Це означає…
Нічого.
Нічого!
Це ж вівці.
Це вівці.
Підпишіть передачу, і ми поїдемо.
Гаразд.
Не вийшло.
Дай йому час.
Офіцере Деррі.
Підпис.
БЛАНК ПЕРЕДАЧІ Деталі передачі конвою
Не підписуй.
ВІДПОВІДАЛЬНИЙ ОФІЦЕР ПІДПИС
Стійте!
Вона не вбивала.
Але я знаю хто.
Я знаю, хто вбив Джорджа Гарді.
Місіс Гарботтл.
Ні!
Виявляється, я таки був дурнем. Але вже ні.
Відколи Ребекка Гампстед приїхала, вона головна підозрювана.
Вона мала найочевидніший мотив. Ще й збрехала.
Вона була на фермі Джорджа в ніч убивства.
І саме на це розраховував убивця.
А вбивцю ми не помічали, бо його навіть не підозрювали.
Лише в однієї особи із заповіту Джорджа було алібі.
Бездоганне алібі.
Мене-не-було-в-країні алібі.
- Тобто ви… - Так.
Пітер ван В'юрен.
- З Південної Африки. - З Африки.
Ребекко, Джордж надіслав вам копію заповіту.
Закладаюся, він і братові надіслав копію.
А той дізнався, якими статками насправді володів Джордж,
і вирішив, що забере ті 30 мільйонів, навіть якщо доведеться убити.
Але в нього була одна велика проблема.
Мотив!
Це я хотів сказати.
Ви щойно виставили мене вбивцею.
Мотив!
Кому жертва вбивства залишає статки за заповітом, той і головний підозрюваний.
Та якщо спадкоємиця — сестра, і її засудять…
Гроші автоматично перейдуть…
- Родичу. - Родичу!
Не перебивайте, прошу! Це моя мить.
Пробачте.
Родич!
Лишається дізнатися…
Де цей родич?
Кого мені шукати?
Того, хто ховається на видноті.
Того, хто змінив ім'я.
Наприклад, Козетта де Резампф
стала Ребеккою Гампстед.
А Пітер ван В'юрен…
став Елліотом Меттьюзом.
Ні!
Дух Джорджа.
Я ніколи не припускаю.
Тіме, ви себе ганьбите.
Я не живу в Південній Африці. Я живу тут і працюю в газеті…
Я знаю.
Гадаю, ви перебралися до нашої країни вже давно як Елліот Меттьюз.
Опанували акцент.
Джордж сказав вам, що приїде Ребекка, правда?
Чудова нагода її підставити.
Але вам потрібна була нагода приїхати в Денбрук.
Наприклад, культурний фестиваль.
План був простий.
Спершу
показово поїхати з Денбрука.
Тоді вчасно розбити авто і повернутися.
Пізніше, коли Ребекка пішла,
ви здійснили задумане.
Заходь.
Будьмо.
Ви отруїли батька…
і підкинули новий заповіт.
Але батько був сильнішим, ніж ви думали.
Ви боролися.
І ви зрештою перемогли.
Залишилося підставити сестру.
Ви діяли розумно.
Коли місіс Гарботтл читала заповіт, ви знали, що вас виженуть.
Містере ван В'юрене, це Лідія Гарботтл. Ви мене чуєте?
Так. Зв'язок чудовий. Дякую.
А підкинути тисові ягоди в номер Ребекки було легко.
Готель у маленькому місті.
Замки прості.
Усе майже ідеально, Елліоте.
Однак є дещо, чого ви не знали, а я зрозумів оце щойно:
ви залишили підказку.
Долоні Джорджа.
Одна синя, друга зелена.
Синя зрозуміло. Це те, завдяки чому він розбагатів.
А зелена? Чому зелена?
А тоді мої друзі…
мої друзі, чудові детективи…
змусили мене задуматися.
Синій і жовтий.
Якщо змішати синій і жовтий, вийде зелений.
Таку зелену пляму я бачив на долоні Джорджа.
Таку зелену пляму я бачив на синій наволочці в готелі,
на якій ви спали в ніч убивства Джорджа!
На долонях Джорджа того вечора були сині плями від ліків.
А тоді він схопив когось за волосся.
Того, хто користувався дешевою жовтою фарбою,
яка від дощу потекла.
І тому долоня Джорджа позеленіла.
Цей хтось поспіхом став блондином перед поїздкою у Денбрук,
щоб нікому навіть на секунду не здалося,
що він схожий на сестру чи батька.
Правда, Пітере?
Так!
Ні!
Ні, це маячня, яку неможливо довести.
Тоді ви не проти, що я візьму це.
Анітрохи.
Визнаю, я не натуральний блондин.
І зізнаюся, я вибілюю зуби і видаляю волосся на грудях.
Закладаюся, він вегетаріанець.
Тож якщо ви нахабно звинувачуєте мене у вбивстві, бо я фарбую волосся,
не ви притягнете мене до суду.
А я вас притягну.
Ви не зрозуміли.
Мені не фарба з волосся потрібна.
А ДНК.
Якщо ви син Джорджа Гарді,
тоді ви Пітер ван В'юрен
і ви справжній убивця.
Попався.
Браво, Тіме.
Агов!
Лілі!
Буцю! Бемцю! Ви прийшли!
Так!
А що?
Агов! Стій!
Бо є законна підстава для буцання.
- Дякую. - Нарешті!
Так!
Справедливість?
Ні. Сміливість.
Так!
У нього були мільйони! Чуєте? Мільйони!
Я його син.
Ці мільйони належать мені.
Хай вона американка, та я знала, що це не вона.
Це неправда.
Слухайте.
Від імені Денбрукського поліційного відділка
найщиріші вибачення.
А там є хтось, крім вас?
Ні.
Я прошу вибачення.
Дякую.
Дивіться.
Ягня з віконця?
Ягня з віконця.
Ви затримаєтеся тут?
Я щойно з в'язниці, мені треба прийти до тями.
Сподіваюся, затримаєтеся.
Можливо.
Ребекко.
Ребекко. Я хотів сказати, що мені дуже шкода.
Не треба платити.
Дякую.
Чекайте.
Пробачте.
Я побачила лист.
Він був у сумці листоноші, я не знала, що ви його дочка.
Я купила йому той папір із запахом троянд, тому…
Ви ж розумієте?
Ви його любили?
Ну…
А він любив…
Намагався.
Але Джордж кохав вашу маму.
І в його серці не було місця для іншої.
Мені було цікаво, яка вона.
Тепер бачу.
Шкода, що я його про неї не розпитала.
Я навіть не знаю, як її звали.
Лілі.
Її звали Лілі.
Звісно, підроблений заповіт недійсний.
Але ви все одно отримаєте його овець і землю.
- Міс Гампстед. - Це непогано.
Вибачте, що турбуємо.
Ми з Гамом хочемо розпочати новий бізнес.
Банк дасть нам позику.
Ми хочемо купити у вас батькове поле й отару.
Двоє вбивць.
Перепрошую?
Батько дізнався, що ви забивали овець на його угіддях.
Ви двоє вбивць.
Двоє бізнесменів.
З вигідною пропозицією.
Ви хоч знаєте, як їх звати?
Він розказав, як їх звати.
Є Лілі.
І Пампух.
І та пухнаста — Краля. Він казав, що вона трохи фіфа.
А барана з чубом на очах звати Чубчик.
Я подумала, що це очевидно, а він сказав: «Ніхто не скаржився».
- Слухайте, міс Гампстед… - Гарді.
Ребекка Гарді.
Зміню прізвище.
Не моя спеціалізація.
Даруйте, міс Гарді, та успіхів.
Бувайте.
Чекайте.
А якби я хотіла більше овець?
Чи дасть банк мені позику?
Лілі, як тобі вдалося розкрити таємницю?
Звісно, їй вдалося.
Вона найрозумніша вівця у світі.
Не така вже я й розумна, як виявилося.
Я помилялася.
Я мала послухати зимове ягня, яке казало, що бачило дух Джорджа, а я…
Ходімо, друзі.
Як звати? Брати і сестри є?
І давно ви тут? У мене тисяча запитаннячок.
Перепрошую.
Де ваші морди?
У вас парша.
У мене парша!
Лілі.
ПОСІБНИК ГАРДІ З ВІВЧАРСТВА
«Розділ перший.
Існує поширена думка, що з-поміж усіх свійських тварин
вівці найменш тямущі.
Але це неправда.
Вівці не лише розумні, а й надихають.
В одному дитячому віршику є слова:
«Мале дівчатко згубило ягнятка Де їх шукати, як знати?
Самі додому Прийшли по тому
Ще й крутять хвостами завзято».
Тут гарно.
Проте самотньо.
Джордж.
Ось твоє ім'я.
У кожної вівці має бути ім'я.
Джордж.
«Отара милих, пухнастих, білих овець.
Багатьом здається, що всі овечки однакові.
Але в одній отарі овець є тварини
з різними характерами, різною вдачею.
Є добрі, товариські, набундючені.
Розумні і не дуже. Сором'язливі та хвальки».
- Привіт, як тебе звати? - Я Джордж.
Привіт, Джордже!
«Вівці посідають особливе місце чи не в кожній культурі людства
часто фігурують у мові і в мистецтві,
як символи любові, невинності і миру.
Бо, як і люди, вони цінують належність.
Вони дозволяють собі належати нам.
І так ми дізнаємося,
що це ми належимо їм».
ВІВЦІ-ДЕТЕКТИВИ
А я кажу, покоївка.
Переклад: Наталя Ковалишин