Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
AVYS DETEKTYVĖS
Brangi Rebeka
žinau, kad tau kyla daug klausimų.
Man taip pat.
Juk gyvenimas – paslaptis.
Bet jei būtų vienas atsakymas į didžiąsias visatos mįsles,
viena laimės paslaptis,
ji būtų štai tokia:
Avys.
Ne, rimtai.
Iš tiesų – avys.
Gerai, ateinu.
Praeitam laiške klausei, ar kuri iš mano avių yra ypatinga.
Na, jos visos ypatingos. Todėl kiekvienai daviau vardą.
Pavyzdžiui:
nutrūktgalviai dvyniai avinai – Ronis ir Redžis.
Ir labai išdidus orusis seras Ričfildas.
Debesėlė – pūkuočiausia.
Šiek tiek primadona.
Zora – smalsiausia.
Moplis – kantriausias.
Ir Vilnaakis…
Na, nes nesugalvojau geresnio vardo.
Žinau, sakiau, kad jos visos ypatingos,
bet turiu pripažinti – dvi mano avys yra pačios ypatingiausios.
Sebastianas.
Mano didžiausias avinas,
kaip ir aš, truputį vienišius.
Anksčiau ar vėliau jis nuklysta.
Ir anksčiau ar vėliau sugrįžta.
Ir galiausiai – Lilė.
Protingiausia mano avis.
Ta, kuri, rodos, visada žino, ką galvoju
ir ką jaučiu širdyje.
Labiau nei bet kuri kita ji suteikia man ramybę, kurią pažįsta tik piemenys.
Ramybę, kuri
ateina rūpinantis pačiais geriausiais padarais žemėje.
Dieną pradedu rūpindamasis jų gerove.
AVIŲ PAŠARAS
Rūpinuos, kad jos būtų sočios…
prižiūrėtos.
Stengiuosi, kad joms nebūtų nuobodu.
When I wake up Well, I know I'm gonna be
I'm gonna be the man who wakes up next to you
Ir pasirūpinu, kad jos išgertų vaistus – manau, sakytų, kad patinka,
jeigu galėtų kalbėti.
Laikas vaistams, bičiuli. Va taip.
O kai baigiu darbus ir ima leistis saulė,
išsirenku knygą ir garsiai skaitau.
Detektyvai, paslaptys, mįslės – mano mėgstamiausi.
„Žinau, kada buvo nužudytas Rodnis Holingshedas,
ir žinau, kas buvo tikrasis žudikas.“
Mėgstu apsimesti, kad jos supranta siužetą.
Bet širdyje žinau, jog kad ir kokios jos ypatingos, jos…
avys.
Ne, ne, gana.
Na, eikit jau.
Pabaigą perskaitysiu rytoj.
Kodėl sustojo būtent čia?!
Jau beveik atskleidė, kas žudikas!
Neištversiu! Tarnaitė, tiesa?
Žinoma, kad tarnaitė.
Ne, ne, sodininkas.
Visad pjauna žolę, bet pats jos niekad nevalgo?
Taip. Įtartina.
Išprotėjot? Daktaras nužudė.
Ne jis, o ta šiurpi teta.
Šiurpi teta buvo užpraeitoj knygoj, genijau.
Tu tikrai mano brolis?!
Oi, prasideda.
Gerai.
Ir vėl pradeda.
Jūs visi klystat.
Aš išsiaiškinau jau prieš du skyrius.
Tarnaitė, ane?
Ne tarnaitė.
Sūnėnas – Bertis Holingshedas.
Bet, Lile, ar detektyvas neįrodė, kad visi įkalčiai prieš Bertį
buvo suklastoti tikrojo žudiko?
Būtent.
Nesuprantat?
Kad išvengtų bausmės, jis pats suklastojo įkalčius.
Bertis Holingshedas buvo tikrasis žudikas.
Ką aš tau padariau?
Mums rytoj perskaitys pabaigą. Pamatysit.
Vis tiek manau, kad tarnaitė.
„Bertis žinojo įstatymą,
kad už tą patį nusikaltimą žmogus negali būti teisiamas du kartus.
Ir todėl, kad išvengtų bausmės, jis pats suklastojo įkalčius.
Bertis Holingshedas buvo tikrasis žudikas.“
Dauguma mano avių dieną praleidžia arba ėsdamos,
arba galvodamos apie ėdimą.
Bet turiu tris padūkusius ėriukus su neišsenkančia energija.
Laimingi, nerūpestingi padarėliai, gimę pavasarį.
Tiesą sakant, beveik visi ėriukai gimsta pavasarį.
O štai vienas mano ėriukas gimė žiemą.
O. Labas.
– Aš – Deizė. – Aš – Oliveris.
– Aš – Pikls. – Koks tavo vardas?
Aš neturiu vardo.
Nori su mumis pažaisti?
Ne! Štiš!
Nežaiskit su tuo žiemos ėriuku.
Jis nepriklauso mūsų bandai.
Dėl priežasčių, kurias supranta tik avys,
banda dažnai atstumia žiemą gimusį ėriuką.
Viskas gerai.
Vien todėl, kad žiemos ėriukas yra kitoks.
Viskas gerai.
Noriu paklausti.
Kodėl Džordžas visada toks geras tam ėriukui?
Džordžas – ne avis.
Jo niekas nemokė apie žiemos ėriukus.
Dar kai kas. Jei priimsi mano kvietimą,
turi žinoti, kad gyvenu netoli Denbruko miestelio.
Čia gyvena savotiški žmonės.
Pavyzdžiui…
Labas, Keilebai.
Keilebas – irgi piemuo.
Labas rytas.
Man nepatinka.
Hemas – mėsininkas.
Jo labai nemėgstu.
Betė – viešbučio šeimininkė.
Nemėgsta manęs.
Užmušt maža.
Timas – policininkas.
ŠOKAS
Idiotas.
Ir kunigas Hilkautas, laikantis save žmonių piemeniu.
Mūsų santykiai sudėtingi.
O šiandienos skaitinys – „Paklydusi avelė“.
Džordžai, prisijunk.
Viešpaties namuose laukiami visi.
Net mėsininkai?
Ne į mišias atėjau.
Atėjau skolą atiduot.
Oi, tas Džordžas.
Bet gana apie žmones.
Noriu, kad susipažintum su banda.
Jie labai nori tave pamatyti.
Aš taip pat.
Greičiau atvažiuok.
Su meile, Džordžas.
Debesėle.
Noriu paklausti.
Nuo pienių blakstienos bus tokios gražios kaip tavo?
Ne, blakstienoms jos nepadės.
Bet vilnai – tikras stebuklas.
Pažiūrėk į Vilnaakį.
Jis ėda vien kiaulpienes.
O, tai čia kiaulpienės? Žinosiu.
Turėtume palikti ir Sebastianui. Jis jau kelias dienas dingęs.
Kam rūpi? Nuo tada, kai Džordžas jį parvedė iš nežinia kur,
jis vis nuklysta į miestelį.
Tegu sau badauja.
Tai, kad jam nerūpim, nereiškia, kad neturime rūpintis juo.
Sebastianas – mūsų bandos dalis.
O, žiūrėkit! Keilebas!
Šuniukai!
Šuniukai, šuniukai!
Keilebai! Čia!
O, jis visada taip gerai kvepia.
Tai jo vilnoniai megztiniai.
Taip gražiai nudažyti.
– Galiu užeit? – Eik lauk.
Ateinu.
Ale koks naujas ir kaip gražiai blizga.
Galvoji tą patį, ką ir aš?
– Noriu sudaužyt! – Labai noriu sudaužyt!
Redži! Roni!
Mes apie tai kalbėjom. Nieko nedaužom, nebent?..
Nebent yra rimta priežastis daužyti.
Šaunuoliai.
Keilebas čia lankosi jau trečią kartą.
Ten jie gali kalbėti tik apie viena.
Bandų sujungimą.
– Bandų sujungimą! – Naujos avys!
– Naujos ganyklos! – Šuniukai?
Aš dar galvoju!
Daviau tau progą, o tu melavai, Keilebai!
Nebegrįžk.
Kažkaip man atrodo, kad bandų nesujungs.
Buvau tokia laiminga.
O dabar – liūdna ir pikta.
Noriu pamiršt, kad tai įvyko!
Teisingai. Per daug skaudu.
Gerai, visi.
Skaičiuojam iki trijų ir pamirštam Keilebo apsilankymą.
Viens. Du…
O kaip Moplis? Jis negali pamiršti.
Kodėl?
Vargšas Moplis.
Jis gimė su baisia negalia.
Skirtingai nei mes, jis negali nuspręsti pamiršti.
A, taip.
Mopli, prašau, kai pamiršim, neprimink mums, kad tai įvyko.
Tikrai to norit? Juk nebuvo taip blogai.
Ne. Bet ir gerai nebuvo. Tai kam vargti?
Pasiruošę?
Viens.
Du.
Trys.
Debesėle.
Noriu paklausti.
Nuo pienių blakstienos bus tokios gražios kaip tavo?
Ne, blakstienoms jos nepadės.
– Bet vilnai – tikras stebuklas. – Bet vilnai – tikras stebuklas.
Viskas gerai.
Man viskas bus gerai. Pažadu.
Tiesiog…
Nežinau.
Tiesiog tikėjausi, kad greitai viskas bus kitaip.
Bet tau nereikia jaudintis.
Tau viskas bus gerai.
Ir man taip pat.
DENBRUKO KULTŪROS FESTIVALIS
Sveika.
O, labas. Ir ką turim?
Nedaug pašto kaip pirmadieniui. Tik sąskaitos ir reklamos.
PONAS DŽORDŽAS HARDIS
Džordžas. Kam jis siunčia laiškus?
Na, neturėčiau sakyt, bet…
Panelei Rebekai Hampsted. Į Ameriką.
Nežinau, kas ji, bet jau kelis mėnesius susirašinėja.
Ir…
Nagi.
Pauostyk.
Rožių kvapo popierius.
Tai meilės laiškai.
Gali patikėti?
Surūgėlis Džordžas Hardis – senas romantikas.
Kas būtų pagalvojęs.
Romantikas Džordžas.
Jo.
– Sėkmės. – Ir tau.
Iki!
– Sveiki! – O, sveiki!
Aš iš miesto atvykau į Denbruko kultūros festivalį.
O, nuostabu.
Štai ir jis.
Paskui mane.
Kas „jis“?
Sveikas atvykęs į Denbruko kultūros festivalį.
AUTORINIAI BETĖS PENOK DARBAI
Juokaujat?
Ką? Tai mūsų miestelio paveldas.
Kas yra „Sugrįžimas į Ozą“?
Tai geriausias visų laikų filmas.
Jis nufilmuotas vos už 65 kilometrų.
Daug kas sako, kad geresnis už originalą.
Nemačiau.
Kas nėra matęs „Sugrįžimo į Ozą“?
Atsiprašau. Bet kam daryti tokį milžinišką plakatą šitam?
Noriu, kad žmonės ateitų. Koks festivalis be žmonių?
Joks čia ne festivalis.
Ne. Čia tik keli stalai.
Jūs ką, mokote mane, kaip dirbti?
Ne.
Atsiprašau.
Blogai pradėjom.
Aš Elijotas Metjusas. Esu reporteris iš „Gazette“.
Jaunesnysis reporteris.
Na, gerai, dirbu nekrologų skyriuj.
Bet jau taip ilgai ieškau tikros istorijos,
ir mano rubrikų redaktorius skyrė šitą –
Denbruko kultūros festivalį.
– Ir? Ideali istorija. – Kieta, sakyčiau.
Bet ar gausiu paaukštinimą rašydamas apie tai? Ne.
Gaila.
Dešimt. Grynais.
Už ką?
– Įėjimo mokestis. – Už įėjimą.
Dešimt.
Imkit…
Imkit viską.
Ai…
Trenktas.
SVEIKI ATVYKĘ Į DENBRUKĄ
Kur Džordžas? Kur mūsų vakaro istorija?
Kažkodėl nepasirodo.
Oi, nereikia to garso bijoti.
Sere Ričfildai.
Metas jums sužinoti, mažieji ėriukai –
tokia gyvenimo tėkmė.
Visi tie debesys kadaise buvo avys, kaip jūs ir aš.
O kai žemė tampa per sausa,
jos pradeda šokti.
Galingais dundesiais išspardo lietų iš dangaus,
kad augtų žolė ir dobilai.
Visos avys tampa debesimis?
Taip, Pikls, visos.
Ir aš tapsiu debesimi, kaip mano tėvai ir seneliai.
Nors…
kažkodėl negaliu prisiminti, kaip buvo,
kai jie tapo debesimis.
Mopli, tu juk viską atsimeni.
Ta diena turbūt buvo nuostabi, tiesa?
Taip, žinoma.
Jie atsisveikino ir, džiaugsmingai pakilę į dangų,
tapo dviem gražiais, pūkuotais debesimis,
žvelgiančiais į mus visus
su meile.
Amžinai.
Ačiū.
Prasideda!
Taip, kaip ir turi būti.
Taip.
Viskas taip, kaip ir turi būti.
GILJARDO MĖSA
Na, bent jau pataikėt atvykt pačiu laiku.
Vyksta Denbruko kultūros festivalis!
Ne visiems taip nuskyla!
Praėjusį savaitgalį buvau su sese, ragavome vietinio sūrio.
Jis buvo skanesnis nei bet kuris
iš tų prabangių sūrio parduotuvių mieste.
Sesė sakė, kad aš…
Jūs matėt?
Ką taip?
SVEIKI ATVYKĘ Į DENBRUKĄ
Valio! Pabudai!
Kiek kartų sakiau taip nedaryti?
Pamiršom!
Pamiršom.
Žinoma, pamiršot.
Pažiūrėkit!
– Palauk! – Palaukit, lėčiau!
When I wake up
I'm gonna be the man who wakes up next…
Lile. Ką tu…
Man atrodo, tai žaidimas. Nejudėk.
Pirmas pajudėjęs pralaimės.
Jis nežaidžia, Lile.
O tai ką jis daro?
Lile.
Jis…
Jis miręs.
Džordžas miręs.
Ką? Ką reiškia „miręs“?
Taip nebūna.
Taip būna tik knygose.
Ar ne tiesa?
Žmonės miršta?
Jis pavirs debesimi?
Ne. Taip būna tik avims.
– Miręs! – Miręs?
Taip tikrai būna?
Panašu, kad taip.
Tai reiškia, kad avys miršta?
Ne, Pikls, mes virstame debesimis, bet…
Jis negali būt miręs.
Man reikia vaistų. Man ektima.
Kas tokia?
Štai kas, vaike.
Šlykštu!
Negi nesuprantat, ką sakau?
Džordžo nebėra.
Jis niekada nebegrįš.
Bet Džordžas buvo mūsų piemuo. Ką darysim?
Tu protingiausia avis pasauly, Lile. Pasakyk, ką daryt!
Yra tik vienas sprendimas.
Turime pamiršti Džordžą.
Ką? Lile, tai juk Džordžas. Negalim tiesiog pam…
Prisiminti jį yra per daug skaudu. Aš negaliu.
Ji teisi. Avys neturėtų jausti tokių dalykų.
Mes privalome jį pamiršti.
Skaičiuojam iki trijų.
Palaukit. Ne…
Vienas.
Ne, prašau! Tai juk Džordžas!
Du.
Nieko jūs nepamiršit.
Sebastianas.
Tikrai manėt, kad leisčiau taip lengvai pamiršt savo piemenį?
Jis buvo mūsų piemuo, Sebastianai.
Visi jį mylėjom.
Ir tai per daug skaudu.
Todėl mes jį pamiršim.
Ne, nė už ką.
Prisiminsit, nes taip teisinga.
Taip reikia.
Kas veikia?
Ne, ne veikia… Taip teisinga.
Kokia dar Inga?
Tei-sin-ga. Teisinga.
Tai reiškia, kad geri neturi kentėti nuo blogų.
Silpni neturi kentėti nuo stiprių.
Ir draugo nevalia pamiršti.
Džordžas kartą man parodė, kas yra teisinga.
Jis nusipelno to paties.
Tiesa. Džordžas visada man buvo toks geras.
Ir jums visiems.
Todėl jus augino tik dėl vilnos.
O kam dar auginti avis?
Nėra kitų priežasčių. Tik vilna. Mūsų vilna.
Aš noriu paklausti.
Kokia žmogaus gyvenimo prasmė, jei jis gali akimirksniu baigtis?
Ir išvis – kodėl žmonės egzistuoja?
Kas juos sukūrė? Ir mus.
Kas medžio viduje ir kur mėnulis dieną?
Ir kodėl Džordžą nužudė?
„Nužudė?“ Kaip tai „nužudė“?
Istorijose mirę žmonės visada būna nužudyti.
Ne, ne, Zora.
Ten viskas išgalvota. O čia – tikra.
Ar tiesa, Lile?
Taip. Kodėl turėtume manyti, kad Džordžas buvo…
Kepurė.
Atėjau, kad pasirašytų dokumentus, ir radau jį tokį.
Gal norėtum pasakyti kelis žodžius?
Ne.
Keilebai.
O mėsininkas ką čia veikia?
Penkios.
Šešios.
Jam reikia avių.
Penkiolika.
Šešiolika.
Lile. Ką sugalvojai?
Gal nesvarbu, bet…
Negaliu nustoti galvoti apie Džordžo kepurę ir lietpaltį.
Kokią kepurę ir lietpaltį?
Būtent. Jis išėjo per audrą. Kodėl jų neužsidėjo?
Nebent…
Pakelk mane.
Ką?
Sakiau, kad norėčiau šitai pamiršti.
Ar matai ką nors?
Matau viską.
Atsiprašau.
Labą rytą.
Atsiprašau, ką jūs dar veikiat mieste?
Automobilis sugedo. O čia kas?
Jo vardas Džordžas Hardis. Piemuo.
Kas nutiko?
Greičiausiai širdies smūgis.
Bijau, kad iš to nieko neišspausit.
Nebent yra kas nors neįprasto. Tiesa?
Ne. Visur apžiūrėjau.
Aplink kemperį.
Po kemperiu irgi.
O kemperio vidų?
Gal ir variantas.
Oi, gal nereikėtų…
Ko?
Dėl pirštų atspaudų.
Taip. Atspaudai.
Jo.
Na, viskas normaliai.
Pareigūne, palaukit.
Kodėl žmogus, patyręs širdies smūgį, staiga atsikeltų ir išeitų į lauką?
Gal jis buvo lauke, kai tai įvyko.
Ne, ne. Tai įvyko čia.
Jis nuvertė kėdę.
Jis turėjo svečių.
Čia buvo svečių.
Neprisigalvokit.
Ištiko širdies smūgis.
Rodos, sąmoningai ignoruojat faktą,
kad yra, kas rodo priešingai.
Ką norit pasakyt? Kad bijau, jog tai žmogžudystė?
O ne?
Baikit.
Norėčiau žmogžudystės Denbruke. Norėčiau po vieną per dieną.
Būčiau pats laimingiausias.
Žinau, kad jums reikia istorijos savo didžiajai karjerai.
Bet deja…
Džordžas Hardis nebuvo nužudytas.
Jis buvo nužudytas.
Policininkas sakė, kad žmogžudystė?
Ne. Policininkas sakė, kad širdis. Bet jis klysta.
Vadinasi, nepatvirtino.
Tai tiesiog nepagrįstas gyvulio spėliojimas.
Gerai.
Pas Džordžą atėjo žmogus, kurį jis pažinojo tiek, kad pasiūlytų išgerti.
Po to jam pasidarė bloga.
Tai, kad svečias niekam nepranešė, rodo jo kaltę,
o matomų sužalojimų nebuvimas leidžia įtarti nuodus.
Žalia dėmė ant jo rankos rodo, kad vyko grumtynės.
Žudikas pabėgo.
O vargšas Džordžas mirė nuo nuodų.
Aš niekada nespėlioju.
Policininkas visai beviltiškas – kaip ir tose istorijose.
Todėl kažkas kitas turi išspręsti nusikaltimą.
Kas?
Džordžas mus maitino.
Mumis rūpinosi.
Mus mylėjo.
Mes jam skolingi.
Tai sakai?..
Mūsų piemuo buvo nužudytas.
Ir mes rasime kaltą.
Kas juokinga?
Oho.
Visų pirma…
jūs – avys!
Čia jis ant tavęs varo.
Manot, kad esat pakankamai protingos išspręsti nusikaltimą?
Žinot, kaip žmonės vadina kvailius, negebančius savarankiškai mąstyt?
Antim!
Avim!
Ir tu, „protingiausia avie pasaulyje“.
Kur gi tu buvai „pasaulyje“?
Štai čia? Ar štai ten?
Prašau.
Grįžkit prie šieno, pienių ir miego,
o žmogžudystes palikite žmonėms.
Na. Gal pradedam?
Ieškokite užuominų. Nelieskite įkalčių.
Ir neėskit nusikaltimo vietos!
Ei, kas čia?
Ei! Rodos, esu užuominoje!
Varge. Alio!
Gerai, pamirškim tas užuominas.
Ar kas nors ką nors matė nusikaltimo naktį?
Aš mačiau.
Mačiau tave, Sebastianai.
Sebastianas nužudė!
Žudikas!
Taip. Aš nužudžiau.
Įėjau pro duris, pro kurias netelpu, atsisėdau ant kėdės, kuri manęs neišlaiko,
ir be priežasties nužudžiau savo piemenį,
atsargiai lašindamas nuodus į jo taurę
savo šitom.
– Išsisuko. – Kas vyksta?
Ar kas nors matėt žmonių?
Aš mačiau Džordžo vaiduoklį.
– Ne, nematei. – Mačiau.
Tai buvo vaiduoklis.
Buvo labai tamsu, aiškiai nemačiau,
bet kvepėjo kaip Džordžas…
Prašau, žiemos ėriuk, dabar ne laikas.
Varpai? Bet varpai skambėjo prieš dvi dienas.
Jais kviečia į miestelio susirinkimus.
Čia dėl Džordžo.
Tai žinoma!
Knygose visada būna susirinkimas paskelbti apie žmogžudystę.
Ir žudikas visada būna tarp jų.
Mums reikia ten būti.
Manot, kad išdrįsit išeit iš namų?
Nė vienas nebuvot palikę pievos.
Jūsų kanopos iki šiol vaikščiojo tik žole.
O kas čia tokio palikti namus?
Mes nebijom.
– Mopli, kas čia? – Manau, tai kelias.
– Iš ko jis padarytas? – Tikrai kad ne iš žolės.
Lile.
Taip!
Tai ateini?
Aš tik…
Pirmiau tu eik!
Kodėl tu šauki?
Aš juk stoviu vos už kelių žingsnių.
Bet atrodo taip toli.
Jums tereikia pereiti kelią.
Ne. Ne. Negaliu.
Neįmanoma.
Tai ne tavo kaltė.
Esam, kas esam.
Galbūt pereikim kartu?
Dėl Džordžo?
Dėl Džordžo.
Kartu.
– Noriu grįžti. – Aš irgi. Bet eikim.
Mums pavyko! Palikom namus!
Matai? Avys šį tą sugeba.
Šiaip jau, galime viską.
Ohoho.
Liko tik trys kilometrai.
Be problemų.
O kiek jau nuėjome?
Prisipažinsiu, nustebinot.
Mįslės neišsiaiškinsit, bet pasaulio tikrai pamatysit.
Žinoma, kad išsiaiškinsiu.
Iki šio vakaro.
Džordžas mums skaitė dešimtis tokių istorijų.
Jos turi labai paprastas taisykles.
Mopli.
Ką? A. Pirma!
Žudikas visada grįžta į nusikaltimo vietą.
Antra!
Policija visada kaltina kokį nors bastūną.
Nuolat apie juos kalba.
Trečia.
Atvyksta žmogus, kuris viską pakeičia.
Ketvirta!
Auka – svarbiausia užuomina.
Išties paprastos taisyklės.
Bet pamatysi, kad tikras pasaulis sudėtingesnis nei knygose.
O beje…
Sveiki atvykę į Denbruką.
O kas čia?
Čia bažnyčia. Joje gyvena kažkas vardu „Dievas“.
O kas tas Dievas?
Tai gana painu.
Dievas yra piemuo.
Galėtų būti mūsų piemuo?
Ne. Nes jis taip pat ir avinėlis.
Ką?
Ir dar yra nematomas.
Jo kūnas – iš duonos.
Ir baudžia potvyniais.
Užtvenkia? Kaip bebras?
Taip.
Tai Dievas – nematomas, iš duonos padarytas avinėlis–bebras?
Taip. Ir sekmadieniais jį valgo.
Vargšelis.
Žinau, kad turėjau grįžti,
bet, regis, aptikau savo pirmą mažo miestelio žmogžudystės bylą.
Viskas, turiu bėgti.
Eime. Iš čia mūsų nepamatys.
Jie jau jus mato, ir niekam nerūpi.
Šimtąjį kartą sakau: jūs – avys.
Denbruko gyventojai.
Žinau, sklinda gandai, kad Džordžo Hardžio mirtis yra įtartina.
Bet kol tyrimas nebaigtas, negaliu komentuoti galimo nunuodijimo…
Pala! Jį nužudė?
Velnias.
Atsiprašau, kokiais nuodais?
Klausykit.
Džordžas nunuodytas medžiaga, vadinama taksinu.
Jos yra kukmedžio uogose.
O tie medžiai čia auga?
Ten auga.
Tai jį nužudė vienas iš mūsų.
Ne, ne. Ne. Ne.
Beveik neabejotinai tai buvo ne vietinis.
Kas joms negerai?
Pareigūne Deri.
Taip.
Ką?.. Taip, aš esu Deris.
Lidija Harbotl. „Harbotl kontora.“
Kalbėjome anksčiau. Esu velionio advokatė.
Taip. O jūs?
Aš Rebeka Hampsted.
Aš Džordžo dukra.
– Sakė, dukra? – Džordžas turi dukrą?
Kažkas netikėtai atvyksta ir viskas pasikeičia.
Radau jūsų telefono numerį puslapio apačioje.
Todėl ir paskambinau jums.
Nes visada tyrinėju.
Bet jūs juk ne tyrėjas, ar ne?
Žinau, bet…
Radote šį dokumentą, atvirai gulintį ant stalo kemperyje.
Tai tik „pastebėjimas“, ar ne?
Na…
Pastebėjote šį dokumentą antrą kartą įėjęs į pono Hardžio kemperį?
Jo, teisingai.
Turėjau grįžti ir kruopščiai viską apžiūrėti.
Užkabinau policijos juostą. O ji – lipni gyvatė.
Niekam tai nerūpi.
Ar skaitėte? Ar bent jau peržvelgėte?
Ne. Ne mano reikalas.
O va kaip tik jūsų.
Testamentą skaitysiu popiet.
Šie asmenys jame paminėti. Pasirūpinkite, kad dalyvautų.
Kunigas Hilkautas, Keilebas Merou…
Ko nerašote?
Kunigas Hilkautas, Keilebas Merou, Betė Penok,
Hemas Giljardas, jūs ir Rebeka Hampsted.
Apsistosiu viešbuty „Kurapka“.
Skaitysime ten lygiai penktą valandą.
Penktą valandą. 17:00.
Žinote, Rebeka gyvena Amerikoje, bet štai ji Denbruke,
tą pačią dieną, kai pranešėte apie tėvo mirtį.
Vadinasi, ji buvo šalyje tą naktį, kai jis mirė.
Bet jūs to nesusiejote, tiesa?
Taip.
Ne. Taip. Tai aišku, susiejau.
Tai jūsų pirmoji žmogžudystė, ar ne?
Ką?
Manote, kad aš jį nužudžiau?
Ai.
Turite omeny pirmąją mano žmogžudystės bylą.
Na, dabar viskas jūsų rankose, pareigūne Deri.
Pasimatysime penktą.
Iki, panele Harbotl.
Ponia Harbotl.
Turime patekti į viešbutį.
Čia viešbutis „Kurapka“.
Kartais užsuku čia parupšnot gėlių.
Nors nežinau, kaip tai galėtų mums padėti.
Knygose visada būna testamentas,
o jame paminėti žmonės – įtariamieji.
Turiu pamatyti jų veidus.
Kam?
Nes žmonės dažnai meluoja, o tai matyti jų akyse.
Būtent.
Mopli, kol prieisime prie lango, apsidairyk. Gal yra geresnis.
Einu.
Pradedam?
Ką žinot apie savo tikrąją mamą?
Laiškuose jis rašė, kad ji mirė mane gimdydama.
Kad jis buvo jaunas, išsigandęs, neturtingas ir…
atidavė mane įvaikinti.
Beje, per bažnyčią.
Aš irgi turiu klausimą.
Atleisk, bičiuli.
Malonu jus matyti.
Aš ką tik suvokiau,
be niekieno pagalbos,
kad negalėjot iš Amerikos atvykti šiandien.
O tai reiškia, kad jau buvote čia vakar,
kai Džordžą… nužudė.
Tikrai jūsų nekaltinu, bet tai tiesa?
Labai sumanu, detektyve.
Ne, aš ne detektyvas.
Aš tik pareigūnas…
kuris nuolatos viską tiria.
Na, aš… Aš…
buvau šioje šalyje, bet iki šiandien nesu buvusi Denbruke.
Papildomas klausimas:
ar turit
vaikiną?
Tu rimtai?
Ką? Tai įprastas klausimas,
kurį bet kuris tyrėjas užduotų tokioje situacijoje.
Sutapimas, kad klausiat. Mes ką tik išsiskyrėm.
Šitkaip.
Matai tai, ką matau aš?
Duktė.
Jos veidas švyti…
Bet akys – išsigandusios.
Taigi, kurią valandą tiksliai vakar atvykot?
Atvykau apie septintą ir…
Atsiprašau.
– Viskas gerai. – Turėjau šiandien su juo susitikti.
Esu visiškai priblokšta.
– O, ačiū. – Imkit. Imkit.
Ačiū.
Viskas gerai. Užteks.
Langas, langas. Jei būčiau langas, kur aš eičiau?
Daržovės.
Labas. Mažyte… morka!
Oi. O, ne.
Jis taip pat sakė, kad turiu brolį, tiksliau dvynį,
kuris buvo išsiųstas į Pietų Afriką.
Dvynys Pietų Afrikoj, kurio nesat mačiusi. Čia tai istorija.
O jūs kas?
Aš Elijotas Metjusas. Rengiu reportažą apie…
Nesvarbu. Lauk.
Iš tiesų, kaip žurnalistas turiu…
Absoliučiai neturit jokių teisių. Eikit lauk.
Gerai.
Ir nešniukštinėkit.
Būsiu prezidentiniame liukse, mėgausiuos prabangiais patogumais.
Lile!
Lile! Sebastianai!
Padėkit!
Pone Van Viurenai, čia Lidija Harbotl. Ar mane girdite?
Ja. Ryšys labai geras. Ačiū.
Ponas Van Viurenas yra pono Hardžio sūnus,
jis gyvena Pietų Afrikoje, todėl dalyvauja nuotoliu.
Ponas Hardis prieš maždaug du mėnesius atsiuntė man savo testamento kopiją.
Bet tai ne tas testamentas, kurį šiandien skaitysiu.
Jis parašė naują.
– Jį radau aš. – Ša.
Parašytas likus trim dienoms iki mirties.
Žinoma. Visada atsiranda naujas testamentas.
„Tai yra paskutinis pono Džordžo Hardžio testamentas.
Sukviečiau jus visus čia,
nes su kiekvienu iš jūsų turiu neužbaigtų reikalų.
Su kai kuriais blogai pasielgiau aš,
o kai kurie iš jūsų nuskriaudė mane.
Tarp jūsų, šiame kambaryje,
yra kvailys, blogasis piemuo,
pavasario avinėlis, žiemos avinėlis,
auka
ir du žudikai.“
Du žudikai?!
Čia aš blogas piemuo?
– Kaip viską išsiaiškint? – Bent žinom, kas kvailys.
Aš auginu prancūziškas avis. Geriausia veislė.
O kas per dar viena auka?
Kažkuris bus kitas.
Vienas iš mūsų gali būti žudikas.
Gal vietoj flirtavimo užduotum klausimus?
Du žudikai?
Žiemos ėriukas?
„Štai ką jums palieku.“
Ei! Ei!
„Štai ką jums palieku.
Žinojimą, kad mačiau jūsų tikruosius veidus.
Dauguma tik tiek ir gausit."
Kaip suprast „tik tiek gausit“? Ką aš čia tada veikiu?
„Sėsk ir tylėk, Hemai.“
Netylėsiu.
Čia kita testamento eilutė. „Sėsk ir tylėk, Hemai.“
Rodos, Džordžas neblogai jus pažinojo.
Matė tave kaip nuluptą.
– Čiaupk snapą. – Pats čiaupk.
„Savo sūnui, Piteriui Van Viurenui,
palieku 121 hektarą žemės, dabar išnuomotos Keilebui Merou.“
O, kaip miela.
„Savo dukrai, Rebekai Hampsted –
greta esančius 121 hektarą, kuriuos vadinu namais,
įskaitant kemperį, tvartą, tai, kas jo viduje, ir savo avis.“
Sename testamente ponas Hardis likusį turtą
norėjo skirti labdarai – Gyvūnų apsaugos draugijai.
Tačiau naujame testamente parašyta taip:
„Likusį turtą palieku savo dukrai, Rebekai Hampsted.“
Per daug nesidžiauk. Jis buvo basas.
Šiaip jau yra vienas neveikiantis mulčiavimo aparatas,
trys seniai pirkti maišai trąšų…
Tikrai gali praversti.
Ir viena investicinė sąskaita, kurioje maždaug…
30 milijonų dolerių.
Ji sakė 30 milijonų?
Taigi, štai ir motyvas.
30 milijonų? Iš kur?
Prieš dvejus metus Džordžas Hardis sukūrė vaistus
nuo ektimos. Tokios avių ligos.
– Ektimos? – Ektimos.
Tas mėlynas marmalas, kurį jis vis maišė, buvo vaistai?
Patentą pardavė milžiniškai žemės ūkio bendrovei už…
30 milijonų.
Už ektimą.
– Ten kažkas yra. – Timai.
Pagauk juos. Bėk! Bėk.
Ei! Ei!
Viskas gerai. Gerai.
O, jis grįžo!
PANELEI REBEKAI HAMPSTED
Išvaryk!
Lauk!
Lile, radau langą.
Štai taip. Šaunuolis.
Va šitaip.
Tos avys ir toliau lakstys, jei neturės piemens.
Ypač tas dičkis.
Džordžas jį paėmė iš karnavalo.
Jis beveik laukinis.
Palaukit, Timai! Gal pakomentuotumėt situaciją?
Ne, ne, jokių komentarų. Ir vadink mane pareigūnu.
Ar radot įkalčių? Turit už ko kabintis?
Taip. Įkalčių nors vežimu vežk. Greitai viską išsiaiškinsiu.
Klausykit, man reikia istorijos, o jums – žudiko.
Juk būtų puiku, jei pagaliau žmonės pradėtų jus gerbti.
Ei. Žmonės gerbia mane.
Jei išspręsit bylą – tapsit didvyriu.
Dirbkim kartu.
Aš padėsiu.
Vakar, kai vilko mašiną,
apie devintą prie Džordžo pievos mačiau keistą blyksnį.
Gerai. Gerai.
Atitinka.
Koroneris sakė, kad Džordžas mirė tarp aštuonių ir vienuolikos.
Nufotografavai kūną, ar ne? Juk man reikėjo tai padaryt.
Padariau labai daug nuotraukų. Galiu visas persiųst.
Tai ką manot…
pareigūne didvyri?
Ji sakė: kvailys, auka, du žudikai ir…
Vis tiek manau, kad tarnaitė.
Nėra jokios tarnaitės!
Ten tik knyga. Joje žudikė irgi ne tarnaitė! Jokių tarnaičių!
Avys.
Keilebas bus mūsų naujasis piemuo, tiesa, Lile?
Žinoma. Tereikia sulaukti, kol ši mįslė bus išspręsta.
Noriu paklausti.
Kodėl dar neišsprendei tos mįslės?
Kai skaito istorijas, išsprendi iškart.
Žinau, bet tikras gyvenimas sudėtingesnis
nei… knygose.
Knyga.
Galbūt čia slypi atsakymas.
Man tik reikia patekti į Džordžo kemperį ir…
Žiū.
Ar ten Rebeka?
Ko ji ieško?
Kuo tu vardu?
Čia Džordžo dukra?
Kvepia kaip jis, bet į jį nepanaši.
Lažinuos, kad gimė žiemą.
Todėl Džordžas ir nenorėjo jos auginti.
Žinoma. Žiemos ėriukas. Viskas aišku.
Rebekos darbas!
Žudikė!
Mes nežinom to!
– Aš tai žinojau! – Tą ir bandžiau pasakyti.
Iškart sakiau: „Rebeka. Iš jos nieko gero.“
Nuo pat pradžių sakiau.
Sebastianai.
Lile, kažką sakei apie Džordžo kemperį?
Ir knygą.
NUSIKALTIMO VIETA
Paskutinėj knygoj rašė, kaip sumažint įtariamųjų ratą.
Turiu rasti tą knygą ir nunešti policininkui.
Jei pasiseks – perskaitys ir ką nors išmoks.
– Leisk man! Leisk man! – Ne, ne. Zora!
Aš noriu būt detektyve! Leisk man!
Na, gerai. Man reikia knygos,
kurią Džordžas pradėjo skaityti.
Ten yra skyrius apie priemones, motyvą ir galimybes.
Noriu paklausti. Kas yra skyrius?
Nesvarbu. Rask knygą su traukiniu ant viršelio.
– Klausimas. O traukinys kas? – Ilga, siaura kemperių eilė.
Noriu paklausti.
Pala. Vilnaaki, ką darai?
Visi atsitraukit. Mano puiki uoslė padės surasti knygą.
O, yra pomidorų. Skanaus.
Nagi, Vilnaaki. Visi tavim tiki.
Nelabai.
Tai buvo paskutinė knyga, kurią Džordžas lietė.
Ar čia?.. Ne, čia morka.
– O varge. – Prie jos sugrįšiu vėliau.
Aha!
101 JUOKELIS APIE AVIS
Šitos ieškojot?
Ne!
A. O kaip šita?
ŽMOGŽUDYSTĖ PERVAŽOJE
Šita! Vilnaaki, radai!
Žinoma, radau.
Lile, turbūt čia tu kalbi?
Juk aš – avinas detektyvas.
ĮKALČIŲ NUOTRAUKOS
NUO: ELIJOTAS METJUSAS
LABAS, TIMAI SIUNČIU NUOTRAUKAS.
POLICIJOS NUOVADA
ŽMOGŽUDYSTĖ PERVAŽOJE
Kaip čia gražu.
Bet gana vieniša.
Knygą atidaviau policininkui, kad greičiau išspręstų bylą.
Kas yra karnavalas?
Nesvarbu. Grįžk į savo bandą.
Mūsų bandą.
Muzika.
Karnavalas yra muzika.
Linksmieji kalneliai.
Kasdien manęs glostyti ir maitinti ateidavo vaikai.
Man labai patiko.
Bet tapau per didelis.
Tada, atėjus nakčiai,
ateidavo vyrai iš karnavalo ir nuvesdavo mane į ratą.
Tame rate buvo šuo.
Jie versdavo mane kautis.
Kautis iki kraujo.
Ir vieną vakarą…
jis mane rado.
Sumokėjo jiems ir…
parsinešė namo.
Štai, kas yra karnavalas.
Bet kaip išvis atsidūrei tokioj baisioj vietoj?
Ir kodėl nebuvai su savo banda?
Maniau, geriausioji avis–detektyvė Lilė jau bus tai išsiaiškinus.
Tai tu buvai žiemos?..
Anksčiau ar vėliau žiemos ėriukas užsimano išeiti.
Štai jis! Taip!
Tikiuosi, išalkai, Timai.
Ne?
Alio.
Kiekvienąkart, kai kas nors įdomaus atsitinka su šia byla,
pasirodo jos.
Persidirbai.
Pervargai ir nieko nepadarei! Timai!
Ne visai nieko.
„Kas nužudė Džordžą?“
Penki įtariamieji iš testamento.
Džordžo žudikui reikėjo trijų dalykų:
priemonių, motyvo ir galimybės.
Pavyko! Jis perskaitė knygą!
Siūlau pradėti nuo pradžių, gerai?
Priemonės: taksinas iš kukmedžio uogų.
Prie bažnyčios kiek tik nori kukmedžių.
Priemones turėjo visi.
Motyvas – kam žudyti Džordžą?
Rebekos motyvas aiškiausias.
Bet ir kiti galėjo turėti savų priežasčių. Ką jie slepia?
Ar bent vienas iš įtariamųjų turi alibi?
Priemonės, motyvas, galimybė.
Rasim žmogų, kuris turėjo visus tris – rasim Denbruko nuodytoją.
Timai. Iš tiesų labai gerai.
Taip, na, kažkaip…
toptelėjo naktį.
Gerai. Pradėkime.
Hemas.
Ir kaipgi Džordžo testamente pavadintas tu?
Manyčiau, kad žudiku.
O ko tikėtis iš vegetaro?
Moteriai už tai dar atleisčiau. Bet vyrui?
Šlykštu.
Betė.
Džordžo laiškas Rebekai. Kodėl jis pas tave?
Gal dėl to, kad siuntų tarnyba pirmą kartą istorijoj suklydo.
Dieną prieš Džordžo mirtį
žmonės girdėjo tave sakant, kad jį užmušti maža.
Aš ne žudikė. Aš auka. Pasakysiu tik tiek.
Aš žinau savo teises!
Keilebas.
Tą rytą, kai radai Džordžą,
sakei, kad nešei jam dokumentus.
Taip, jis nutraukė nuomos sutartį.
Norėjau perkalbėt tą vyrioką.
Bet neišėjo.
Pala. Džordžas nutraukė sutartį. Kodėl?
Girdėjai testamentą? Pasirodo, aš – blogas piemuo.
Hilkautas.
Džordžas nė kojos nekėlė į bažnyčią.
Ir staiga, nė iš šio nė iš to, prieš jam mirštant,
atėjo su didžiule auka.
Kodėl?
Kodėl aš visada apačioj?
Kadaise Džordžas man pasakė,
kad bažnyčia padėjo rasti įtėvius jo vaikams.
Bet, vos atsistojęs ant kojų, jis ėmė jų ieškoti.
Bažnyčia nesakė jam, kur vaikai.
Neva griežtos taisyklės.
Tad jis paklausė manęs,
už kiek sutikčiau išsiaiškinti tą informaciją.
Jei bažnyčia būtų sužinojus, būtų nuvilkus mano sutaną.
– Fu. – Ta prasme, atleidus.
Bet pinigų sau nepasiėmiau.
Bažnyčiai labai reikėjo remonto.
Džordžas atėjo sunkią minutę, o aš pasinaudojau juo.
Ne Keilebas yra blogasis piemuo.
O aš.
Ir Rebeka.
Panele Hampsted.
Mėgaujatės Denbruko festivaliu?
Taip. Tikrai.
Paprastas klausimėlis.
Kur buvote tarp aštuonių ir vienuolikos nužudymo vakarą?
Viešbutyje prie oro uosto.
Įsikūriau ir žiūrėjau televizorių.
Negalėjau užmigt dėl laiko juostų.
Ir ką žiūrėjot?
Tiesiog žinių kanalą.
– Tiesiog žinių kanalą. – Tiesiog žinių kanalą.
Gerai. Ačiū, to ir užtenka. Gražios dienos, panele Hampsted.
Ir jums. Iki.
Ar visgi panele Kramfs?
Čestitė Kramfs. Tai jūsų tikras vardas, tiesa?
Ir jums turbūt aišku,
kodėl norėjau pasikeisti savo vardą iš Čestitės Kramfs.
Suprantu. Bet paskaitinėjau apie jus.
Pasirodo, kad vienu metu bendravot su žinomu nusikaltėliu.
Keli kaltinimai dėl sukčiavimo.
Net turėjot bendrą sąskaitą.
Nepažįstu žmogaus, kuris nesigailėtų buvusių santykių.
Nė nežinojau. Ir tai buvo prieš trejus metus.
Aišku. Vadinas, išsiskyrėt ne ką tik.
– Ir netikras vardas. – Matau tendenciją.
Pritariu, matosi tendencija.
Taigi, sakykit.
Ar buvot prie kukmedžių bažnyčios kieme?
Ne. Tikrai nebuvau.
O kaip dėl Džordžo ūkio?
Buvot?
Niekada.
Keilebas turėjo nuomos sutartį…
Ai, bet tada Betė sakė…
Kodėl Rebeka meluoja?
Ir kas yra „vegetaras“?
Kaip visa tai susiję?
Galvok, kvaila avie, galvok!
Nepersistenk galvodama. Aišku, kad dukros darbas.
– Aišku, kad Rebeka! – Ji teisi.
Ne ji žudikė!
Nepažįstat jos. Ji gera.
Kvepia visai kaip Džordžas, o Džordžas mane mylėjo.
Mylėjo? Žiemos ėriukų nieks nemyli.
Toks tokį užtaria. Tokie jau jie.
Pala.
Ką tu sakei?
Sakiau, kad jis mane mylėjo.
Ne. Prieš tai.
Sakei, kad Rebeka kvepia visai kaip Džordžas.
Kažkas jau yra taip sakęs.
Ir žinote kas?
Kas?
Tu.
Aš?! Kaip suprast?
Debesėlės darbas!
Žudikė!
Ne. Bet ji mums kažko nepapasakojo.
Argi ne taip?
Vakar sakei, kad Rebeka kvepia visai kaip Džordžas.
Bet ji buvo taip toli, kad tikrai negalėjai jos užuosti.
Nebent Rebeka jau čia buvo.
Bet jis toks gražus!
Kas gražus?
Begalinis ratas.
Matot?
Toks gražus ir niekaip nesibaigia.
Valandų valandas į jį žiūrėjau, sukau ir sukau galvą.
Debesėle!
Iš kur jį gavai?
Tą naktį Rebeka čia buvo.
Naktį, kai mirė Džordžas.
Atsibudau labai alkana, tad nuėjau į pievą, ir ji ten buvo.
Pamačius mane, ji pasakė:
„Kokia tu graži.“ Nes tokia ir esu. Juk aš pati gražiausia.
Ji mane glostė,
o tas daiktas nuslydo jai nuo rankos, tad aš…
Nusprendžiau jį…
pasilikti.
Dabar jau ir daiktų turim.
Avys neturi daiktų!
Žinau, bet…
Jis begalinis.
Išsiaiškinta.
Rebeka – žudikė.
Žudikė!
Tas gabaliukas blizgaus metalo nieko nereiškia.
Aišku, reiškia. Tai įrodymas.
Įrodymas? Ir ką įrodo?
Policininkui ji sakė, kad nėra čia buvusi,
bet lankėsi čia ir vakar, ir Džordžo nužudymo vakarą.
Ji melagė, apsimetėlė ir dar ji žiem…
Ji kas?
Ištark.
Nekentėt jos nuo pat pradžių.
Jūs visi!
Už ką?
Už tai, kad ji gimė žiemą.
Baisiausias pasaulio nusikaltimas.
Negirdėjai?
Niekam tavęs nereikia.
Nieko nenusipelnei!
Žiemos ėriukai girdi tai nuolatos,
kol galų gale patys tuo ima tikėti.
Sebastianai…
Ji to nepadarė.
Bet iš kur tu žinai?
Nes mačiau jos akis.
Nes ir taip aišku.
Bet tik ne jums.
Ne.
Ne kažkokiai avių bandai.
Bet mes – tavo avių banda.
Juk sakiau.
Aš neturiu bandos.
Ir neturėjau.
Lile.
O kažin, ką daryti su tuo begaliniu ratu?
Žinoma!
Vairuotojas!
Ko?
Ką?
Ei!
Nagi. Ei!
Ei!
Sugrįžk!
Mano kepurė!
Baik! Stok!
Ačiū. Ačiū, kad davei.
Ačiū visiems.
Radau tokią apyrankę.
Ir man atrodo, ji jūsų.
– Tikriausiai nukrito. Ačiū… – Radau ją Džordžo pievoje.
Žinot, ten, kur nesat buvusi?
Turiu leidimą atlikti kratą.
Ko jūs ieškot?
Nežinau.
Nesat buvus prie kukmedžių, ką?
Žinojau.
Aš ir nebuvau. Aš negalėčiau.
Timai, prašau, patikėkit.
Pareigūnas Deris.
Pareigūne Deri, galiu jums prisiekti.
Aš savo tėčio nenužudžiau.
Rebeka Hampsted, jūs suimama už Džordžo Hardžio nužudymą.
Apklausiama įtariamoji
Čestitė Kramfs, tai yra, Rebeka Hampsted.
Panele Kramfs, ar patvirtinate, kad atsisakote teisės į advokatą?
Taip. Man nereikia. Viską papasakosiu.
Gerai. Gal tuomet pradėkime.
Ar Džordžo Hardžio nužudymo naktį buvot jo valdose?
Buvau.
Tai ta maloni šypsena ir visi tie „O, detektyve, koks jūs sumanus.“ –
vaidyba? Ar ne?
Nuo tada, kai čia pasirodėt, vien tik melavot.
Laiškai. Apie juos nemelavau.
Jis rašė, kad manęs ieškojo daugiau nei 20 metų
ir pradėjo tvarkyti savo finansus. Net atsiuntė man savo testamento kopiją.
To, kuriame jums paliekami 30 milijonų, ar to, kuriame gaunat krūva avių?
Ne, to testamento be pinigų.
Jis sakė, kad nori su manimi susitikti.
Tai…
Atskrendat
ir nužudymo naktį apsilankot jo ūkyje.
Ir kas tada?
Kalbėjom.
Apie ką?
Apie avis.
Apie avis kalbėjom.
Ir apie jų vardus.
Sakė, kad vardo reikia kiekvienai aviai.
Ir kad išrinkdavo jį pažvelgęs joms į akis.
Norėjo, kad vieną dieną jos atitektų man.
Jis pasirinko mane.
Bet aš nesu kvaila.
Jo nužudymo naktį buvau su juo viena.
Naujas testamentas, visi tie pinigai, mano praeitis…
Vienintelė išeitis buvo meluoti.
Patikėkit manim.
„Aš melavau, tad patikėkit manim.“
Teisingai?
Ryte būsit nuvežta į apygardos teismą
ir oficialiai apkaltinta tyčiniu Džordžo Hardžio nužudymu.
Tai žudikė – ji.
Pinigai.
Ko dėl jų nepadarysi.
Akivaizdu, kad Džordžas Hardis pasirinko blogai.
Beje, Van Viurenas sutiko parduoti avis ir žemę Keilebui Merou,
tad rytoj vidurdienį sutvarkysime dokumentus.
Gerai.
Neįvertinau jūsų, pareigūne.
Tikrai.
O pasirodo, jūs visai ne kvailys.
Šaunuolis.
Lile.
Ką tu čia veiki? Viskas gerai?
Taip. Geriau nei gerai. Aš laiminga.
Rebeka suimta. Rytoj Keilebas taps mūsų piemeniu.
Nuostabu.
Ji, žinoma, viską neigia, bet aš buvau teisi, o Sebastianas klydo.
Rebeka tikrai jį nužudė, ar ne?
Žinoma, kad taip.
Ačiū.
Nes sakei, kad nužudė.
Ką?
Juk tu visada žinai, kaip baigiasi istorijos.
Pasitikiu tavim.
Bet ten tik istorijos.
O čia tikras žmogus. O jei aš…
Lile, klausyk.
Keilebo pieva yra čia pat, už tvoros.
Gal einam susipažint su naująja banda?
Bet niekada nebuvome Keilebo pievoje.
Na, anksčiau ir per kelią neidavom.
Eime.
Lyg būtume debesyje.
Manai, kad ne ten pataikėm?
Nemanau.
Sveiki.
Sveiki!
Mano vardas Lilė.
O čia Moplis.
Mes iš kitos pievos pusės.
Keilebas bus ir mūsų piemuo.
Ką?
Bėkit.
Ką? Bet aš ne…
Gal vis dėlto nereikėjo mums čia ateiti.
Grįžkim.
Gerai.
O kur namai?
Atrodo, kad ten.
Žiūrėk! Ten šviesa.
Čia turbūt Keilebo tvartas.
Čia būsime saugūs.
Čia nepanašu į tvartą.
Gal mums reiktų…
Pala.
O kas čia?
Lile, ne. Einam.
DENBRUKO MĖSA
Kodėl ta avis tokia?
Ką jie su jomis daro?
Keilebas?
Jis…
O. Sveiki, šunyčiai.
Kas jiems negerai?
Mes neturėtume čia būti.
Bėk!
Greičiau, Lile!
Negaliu! Nespėsiu!
Sebastianai.
Ne!
Sebastianai.
Visa laimė, kad pasirodei. Jau maniau, kad mes…
Sebastianai.
Sebastianai, kelkis!
Lile.
Negaliu.
Kodėl?
Aš nesupran…
Lile.
Jis miršta.
Ką?
Ne, avys nemiršta.
Mes virstam debesim.
Virsk debesim, Sebastianai. Virsk debesim.
Būtų gerai.
Tau nereikėjo grįžti.
Kodėl sugrįžai?
Privalėjau.
Jūs – mano banda.
Matau jį.
Matau Džordžą.
Ne.
Ten Keilebas.
Turim eiti.
Eik, Lile!
Pabuskit! Visi pabuskit!
– Kylam! – Kylam!
– Pabuskit! – Kelkitės!
Paskui mane!
Paskui ją!
Stop!
Nesustokit! Turim išeiti! Dabar!
Išeiti? Apie ką tu kalbi?
Sebastianas mirė.
Bet sakei, kad virstame debesimis.
Aš klydau.
Mes mirštam.
Mačiau, kaip mirė Sebastianas.
Jei šiąnakt neišeisim, visi taip pat mirsim.
Keilebas iš avių padaro maistą ir…
Liaukis! Baik taip baisiai kalbėti!
Pamiršiu, kad taip buvo. Tuoj pat!
Ne! Negali!
Kodėl? Kam prisimint tokius baisius dalykus?
Nes tai tiesa!
Ne tiesa, jei neprisimenu.
– Vienas. – Pala!
Du.
Roni, Redži, prašau. Būkit drąsūs.
Trys!
O, labas, Lile.
Noriu paklausti.
Ką mes čia veikiam?
Man nepatinka. Atgal į pievą.
Ne! Prašau! Ne!
Sebastianas dėl mūsų neklydo.
Mes tik kvailos, išsigandusios avys.
Šįvakar ne pirmąsyk mačiau, kaip miršta avis. Ar ne?
Taip.
Kiek jau kartų aš pamiršau?
Daugiau, nei galiu suskaičiuoti.
Tu tiek laiko kentėjai vienas?
Taip.
Prisimenu visas blogybes.
Bet pamenu ir daug gerų dalykų.
Ryškiai prisimenu mamos veidą.
Prisimenu, kaip mane mylėjo seni draugai.
O tu prisiminsi Sebastianą.
Skauda.
Prisiminti skauda.
Žinau.
Bet jei pamirši, negalėsi išgelbėti kitų, ir Sebastianas bus miręs veltui.
Rytoj ateis Keilebas,
ir tu seksi naująjį piemenį kaip visos kvailos, išsigandusios avys.
Ir… visi mirsim.
Apgailestauju, Lile. Atleisk.
Bet tik atmintis leidžia mūsų mylimiems išlikti gyviems.
Atleisk man, Sebastianai.
Aš ne tokia stipri kaip tu.
Vienas. Du.
Gal ir esi protingiausia avis, bet Moplis – išmintingiausias.
BROKLBENKO TILTO PASLAPTIS
Žinau, kas yra netektis.
Žinau, skauda.
Bet laikui bėgant lieka tik tai, kas gera.
Ar tu?.. Ar tu tikrai čia?
Žinoma.
Nes manęs nepamiršai. Supranti?
Na, taip, bet nebesvarbu. Keilebas ketina…
Keilebas mano bandai nieko nepadarys, nes tu juos išgelbėsi.
Bet kaip?
Jau žinai kaip.
Jei išsiaiškinsi, kas žudikas,
banda atiteks Rebekai, ir visi būsit saugūs.
O jei aš nežinau, kas yra žudikas?
Aš jums skaičiau dešimtis tokių istorijų.
Jos turi paprastas taisykles.
Bet taisyklės nepadėjo.
Policija žino, kad tai padarė ne bastūnas.
Bet kas galėjo grįžt į nusikaltimo vietą.
Rebeka atvyko netikėtai ir…
Ir?
Auka – svarbiausia užuomina.
Žalia dėmė ant jo rankos.
Taip gražiai nudažyta.
Pasirinko blogai.
Aš mačiau Džordžo vaiduoklį.
Šaunuolė.
– Rebeka – ne žudikė! – Lile, ramiau.
– Žinau, kas nužudė. Jei įrodysiu… – Ką įrodysi?
Tai nebuvo žolės dėmė.
– O kaip turėčiau?.. – Pala.
Nebent… Taip!
O, bet aš per didelė. Netilpsiu.
Aš visur telpu.
Ir aš nepamiršau.
Įkišk visą koją.
Dabar į tą įkišk ir kitą.
Gerai. Metas eiti.
Štai taip. Pro ten.
Keistesniam mieste nesu buvus.
Manai, suveiks?
Nežinau. Mums telieka laukti.
Ką Džordžas tau pasakė tą rytą prieš mirtį?
Mačiau, kaip sušnibždėjo tau į ausį.
Sakė, kad žiemos ėriukas – geriausias ėriukas.
– Žėk, Roni. – Ką?
A tau būna, kad atrodo, lyg kažką pamiršai?
Turi omeny, ką Lilė bandė mums vakar pasakyt,
bet nusprendėm pamiršti, nes kažkaip labai išsigandom?
Tipo mes? Ne, tikrai neišsigandom.
Bet taip.
Ką darysim, broli?
Nežinau, bet negalim nieko nedaryt, tai turim daryti… kažką!
Tu genijus.
Tai pirmyn! Mes ką, ožiai?
Ar avinai?
O čia kas?
Ėriukas įlipo pro viršlangį.
Ėriukas įlipo pro viršlangį?
Čia dar ne viskas.
Ar bus kažkas dar blogiau?
Aš įsitikinus,
kad tas ėriukas klausė kitos avies nurodymų.
Aišku.
Ką tai reiškia?
Tai reiškia…
Nieko.
Nieko!
Jos – tik avys.
Jos – avys.
Pasirašykit perdavimą ir važiuosim.
Gerai.
Nesuveikė.
Duok jam laiko.
Pareigūne Deri.
Forma.
PERDAVIMO FORMA INFORMACIJA
Nepasirašyk.
PERDUODANČIO PAREIGŪNO PARAŠAS
Pala! Palaukit!
Ji ne žudikė. Ji ne žudikė.
Bet aš žinau.
Žinau, kas nužudė Džordžą Hardį.
Ponia Harbotl.
Ne, ne, ne!
Pasirodo, aš buvau kvailys, bet gal jau nebesu.
Nuo tada, kai Rebeka Hampsted atvyko, ji buvo pagrindinė įtariamoji.
Ji turėjo rimčiausią motyvą. Be to, ji melavo.
Ji buvo Džordžo ūkyje žmogžudystės naktį.
Būtent to ir tikėjosi tikrasis žudikas.
Žudikas, kurio nė nesvarstėm, nes jis apskritai nebuvo įtariamasis.
Vienintelis iš Džordžo testamento, kuris turėjo alibi.
Tobulą alibi.
Ir net nebuvo šioje šalyje.
– Turit omeny Pi… – Taip.
Piteris Van Viurenas.
– Iš Pietų Afrikos. – Iš Pietų Afrikos.
Rebeka, Džordžas atsiuntė tau testamento kopiją.
Lažinuosi, kad atsiuntė ir tavo broliui,
kuris pasidomėjo, kiek iš tikrųjų Džordžas turi pinigų,
ir nusprendė, kad gaus tuos 30 milijonų, net jei teks dėl jų nužudyti.
Bet jis turėjo vieną milžinišką problemą.
Motyvas!
Aš norėjau tai pasakyti.
Atrodė, kad ką tik mane apkaltinot žmogžudyste.
Motyvas!
Jei nužudytasis tau palieka turtą, tampi pagrindiniu įtariamuoju.
Bet jei viską palieka tavo seseriai, o ji yra nuteisiama…
Pinigai automatiškai atitenka…
– Artimiausiam giminaičiui! – …artimiausiam giminaičiui!
Gal patylėtumėt?! Man čia svarbi akimirka.
Atsiprašau.
Artimiausiam giminaičiui!
Lieka tik vienas klausimas…
Kur jis slepiasi?
Ko aš ieškau?
To, kuris slepiasi visiems prieš akis.
To, kuris pasikeitė vardą.
Pavyzdžiui, Čestitė Kramfs
tapo Rebeka Hampsted.
O Piteris Van Viurenas…
tapo Elijotu Metjusu.
Ne!
Džordžo vaiduoklis.
Aš visada teisi.
Timai, darotės sau gėdą.
Aš negyvenu Pietų Afrikoje. Gyvenu šioje šalyje, dirbu leidykloj…
Žinau.
Spėju, kad jau kurį laiką gyvenat čia kaip „Elijotas Metjusas“.
Kalbėdamas su akcentu.
Džordžas pasakė jums, kad Rebeka atvyks jo aplankyti, tiesa?
Gavote tobulą progą ją apšmeižti.
Tereikėjo preteksto atvykti į Denbruką.
Pavyzdžiui, kultūros festivalio.
Planas buvo paprastas.
Iš pradžių
įsimintinai išvykti iš Denbruko.
Tada dėl automobilio gedimo sugrįžti.
Vėliau, tą naktį, kai Rebeka išėjo,
padarėt tai, dėl ko atvykot.
Ateik, ateik.
Į sveikatą.
Nunuodijot savo tėvą
ir pakišot naują testamentą.
Bet jis buvo stipresnis, nei tikėjotės.
Įvyko grumtynės.
Bet galiausiai laimėjot.
Liko tik pasirūpinti, kad kaltė kristų seseriai.
Buvot gudrus.
Kai ponia Harbotl skaitė testamentą, žinojot, kad jus išvarys.
Pone Van Viurenai, čia Lidija Harbotl. Ar mane girdit?
Ja. Ryšys labai geras. Ačiū.
O kukmedžio uogas pakišti Rebekos kambary buvo vieni niekai.
Mažo miestelio viešbutis.
Lengvai atrakinamos spynos.
Buvo beveik tobula, Elijotai.
Bet susimovėt, o aš irgi supratau tik dabar –
palikot pėdsaką.
Džordžo rankos.
Viena buvo mėlyna, kita – žalia.
Su mėlyna viskas aišku. Vaistas, iš kurio praturtėjo.
Bet žalia? Kodėl žalia?
Ir tada keli draugai,
kurie yra labai geri detektyvai…
privertė susimąstyti.
Mėlyna ir geltona.
Sumaišę mėlyną ir geltoną gauname žalią.
Kaip žalia dėmė ant Džordžo rankos.
Kaip žalia dėmė, kurią mačiau ant mėlyno pagalvės užvalkalo,
ant kurio miegojot tą naktį, kai nužudėt Džordžą!
Tą nelemtą naktį abi Džordžo rankos buvo mėlynos nuo vaistų.
Bet tada jis sugriebė kažką už plaukų.
Kažką, kas naudojo pigius, geltonus plaukų dažus,
kurie lietuje šiek tiek nubėga.
Nuo to Džordžo ranka ir tapo žalia.
Ir tas kažkas skubiai nusidažė šviesiai prieš atvykdamas į Denbruką,
kad niekam nekiltų mintis,
jog jis pernelyg panašus į savo seserį ar tėvą.
Ar ne tiesa, Piteri?
Taip!
Ne!
Tai tikra beprotybė, niekaip neįrodysit.
Tuomet neprieštarausit, jei paimsiu.
Visai ne.
Prisipažinsiu, kad nesu natūralus blondinas.
Taip pat turiu prisipažinti, kad balinu dantis ir depiliuoju krūtinę.
Garantuoju, kad ir tas vegetaras.
Turi įžūlumo kaltinti mane žmogžudyste vien dėl mano dažytų plaukų,
bet į teismą nenutempsi.
Tai aš nutempsiu tave.
Jūs nesuprantate.
Man reikia ne plaukų dažų.
Man reikia DNR.
Jei esate Džordžo Hardžio sūnus,
esate Piteris Van Viurenas,
o tai reiškia, kad ir tikrasis žudikas.
Įkliuvai.
Bravo, Timai.
Ei!
Lile!
Roni! Redži! Atėjot!
Taip!
O kam?
Ei! Stop! Stop!
Nes dabar jau yra priežastis daužytis.
– Ačiū. – Pagaliau!
Taip!
Teisinga?
Ką? Kokia Inga?
Taip!
Jis turėjo milijonus! Girdit?! Milijonus!
Aš jo sūnus.
Tie milijonai turėjo būti mano.
Gal ji ir amerikietė, bet tikrai ne žudikė.
Tik jau nereikia.
Klausykit.
Viso Denbruko policijos departamento vardu
nuoširdžiai atsiprašome.
O ar be jūsų kas nors dar dirba?
Ne.
Aš noriu atsiprašyti.
Ačiū.
Žiūrėk.
Viršlangio ėriukas?
Viršlangio ėriukas.
Dar kurį laiką čia pabūsite?
Ką tik išėjau iš kalėjimo, tad man tiesiog reikia minutėlės sau.
Tikiuosi, kad liksit.
Galbūt.
Rebeka.
Rebeka. Labai atsiprašau.
Nereikia.
Ačiū.
Palaukit.
Aš atsiprašau.
Pamačiau jį.
Buvo krepšyje ir nežinojau, kad jūs jo dukra.
Aš jam nupirkau tą rožių kvapo popierių, tai…
Įsivaizduojat.
Jūs jį mylėjot?
Na…
O jis ar mylėjo?..
Bandė.
Bet Džordžas mylėjo jūsų mamą.
Ir jo gyvenime nebuvo vietos kitai.
Galvodavau, kaip ji atrodė.
Dabar jau žinau.
Turėjau daugiau apie ją paklausinėti.
Nė nežinau jos vardo.
Lilė.
Jos vardas Lilė.
Žinoma, suklastotas testamentas negalioja.
Bet vis tiek paveldėsit jo avis ir žemę.
– Panele Hampsted. – Neblogai.
Atleiskit, kad trukdau.
Mes su Hemu bandome pradėti naują verslą.
Mus remia geras bankas.
Ir iš esmės norėtume iš jūsų nupirkti tėvo lauką ir avis.
Du žudikai.
Ką?
Mano tėvas sužinojo, kad jo žemėje skerdžiate avis.
Jūs tie du žudikai.
O gal du verslininkai.
Kurie siūlo gerą kainą.
Ar jūs bent žinote jų vardus?
Jis man pasakė jų vardus.
Ten yra Lilė.
Ir Moplis.
Ta didelė pūkuota – Debesėlė. Tikra primadona.
O tą, kurio vilna krinta ant akių, pavadino Vilnaakiu,
kas man pasirodė ir taip akivaizdu. Bet sakė, kad nieks nesiskundė.
– Klausykit, panele Hampsted… – Hardi.
Rebeka Hardi.
Keičiu pavardę.
Atleiskite, aš tuo neužsiimu.
Atsiprašau, panele Hardi, sėkmės.
Iki.
Pala.
O jeigu aš norėčiau daugiau avių?
Ar ir aš galėčiau gauti gerą paramą?
Lile, tai tu viską išsiaiškinai?
Žinoma, kad išsiaiškino.
Ji – protingiausia pasaulyje.
Anksčiau maniau, kad aš tokia, bet visgi ne.
Pridariau klaidų.
Turėjau paklausyt, kai žiemos ėriukas sakė matęs Džordžo vaiduoklį, bet…
Na, bičiuliai, eime.
Koks tavo vardas? Turi brolių?
Kiek laiko tu čia? Turiu tūkstantį klausimų.
O! Atsiprašau.
Kur tavo veidas?
Tau ektima.
Man irgi ektima!
Lile.
HARDŽIO AVIŲ AUGINIMO VADOVAS
„Pirmas skyrius.
Dauguma galvoja, kad iš visų ūkio gyvulių
avys yra pačios kvailiausios.
Tačiau tai netiesa.
Avys yra ne tik protingos, bet ir įkvepiančios.
Prieš šimtmečius sukurta vaikiška skaičiuotė prasideda taip:
„Mažoji Bo Pyp prateriojo avis Ir nežino, kur jų ieškot
Bet bijot nėra ko Mat jos pargrįš namo
Beliks uodegėlėm mojuot“
Čia taip gražu.
Bet truputį vieniša.
Džordžas.
Toks tavo vardas.
Visoms avims reikia vardo.
Džordžas.
„Būrelis mielų, pūkuotų, žavių, sniego baltumo avių.
Dažnai manoma, kad visos avys yra vienodos.
Bet iš tiesų vienoje bandoje yra gyvūnų
su pačiomis įvairiausiomis savybėmis ir charakteriais.
Bus gerų, draugiškų ir atsiskyrėlių.
Protingų ir kvailokų. Drovių ir mėgstančių pasirodyti.“
– Labas, kuo tu vardu? – Labas! Mano vardas Džordžas.
Labas, Džordžai!
„Šiuos švelnius gyvulius pažįsta bene visos žmonių kultūros –
kalboje ir vaizdiniuose jie dažnai
tampa meilės, nekaltumo ir taikos simboliais.
Nes, kaip ir žmonės, jie nori priklausyti. Labiau už viską.
Jie leidžia sau priklausyti mums.
Ir tada pasirodo…
kad mes priklausome jiems.“
AVYS DETEKTYVĖS
Vis tiek manau, kad tarnaitė.