Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ZA MOJE NAJMILIJE
AKO NAĐETE OVU VREMENSKU KAPSULU, PRITISNITE "PLAY"
Halo?
Čujete me?
Zdravo.
Nadam se da ćete ovo čuti.
Nećemo se sresti jer živimo u različita vremena.
Ne mogu vam poslati ledenjak...
...ali vam mogu poslati ovo.
Ova je kapsula mogla biti puna snimki zmija iz Amazone.
Ovaj udav na mom ramenu pripada mom najdražem ujaku Johnu.
15 g. poslije, pozvao me da mu pomognem istražiti
obrasce parenja divovske anakonde u Venezueli.
Bio bih ovdje,
ali ti se planovi kose s mojim obrascima parenja.
Pa ostajem u svom staništu na Islandu,
pišem poeziju i znanstvenu fantastiku.
Andri Snær Magnason napisao je The Story of the Blue Planet
koja je privukla značajnu pozornost.
Ovo je možda najpolitičniji islandski roman u zadnje vrijeme.
Hulda!
Ondje je ledenjački jezik, gle!
Ondje je ledenjak.
Ondje!
Prvo vam šaljem priču koju sam pričao svojoj djeci.
O našem domu.
Prvo je postojala praznina.
Zatim su se susreli vatra i led.
U kaosu je nastao Auðhumla, krava od mraza i snijega.
Od njezina tijela nastale su stotine ledenjaka
koji su oblikovali planine i doline.
Iz njezina vimena tekle su četiri rijeke koje su hranile svijet.
Njezin je led stvorio dom na Islandu,
a Island je postao dom svih nas.
Živimo ovdje s ledom 1000 godina.
Smiješak!
Isgland?
Je li to točno? -Da.
Bravo. -Island.
No to je tek početak, i trebat ćete mnogo priča.
Mogu uloviti polarno svjetlo!
Gle, kreće se.
Nestalo je... - Sad je ovdje.
Ne znam koliko ćete godina imati kad budete ovo gledali.
Ja imam 53. Ovo snimam 2026. godine.
A ovako Island sada izgleda.
Mislim da nisam vidio ništa ljepše od ovoga.
Kako vam se sviđa? - Nevjerojatno je.
Ovo je tako lijep put.
Andri, jesi li s nama? -Da.
Moja ljubav prema ovom mjestu dolazi od onih koji su me odgojili.
Mojih roditelja...
...i mojih djedova i baka.
Mi smo obitelj prvih i posljednjih.
Djed Jón posljednji je rođen na ovoj farmi.
Baka Dísa uvijek bi se prva nasmijala.
A baka Hulda, prva žena koja je letjela na Islandu.
Djed Árni jedan je od prvih istraživača islandskih ledenjaka.
No ja sam postao prvi koji se oprostio od nečega
što smo mislili da nikad nećemo izgubiti.
Sretan rođendan ti
Sad je 2019.
Najmlađa od četvero djece, Hulda, slavi 11. rođendan.
Moja baka, također Hulda, još je živa.
Ispunjavaš velika očekivanja, Hulda.
Mi smo Hulde.
Baka Hulda bila je udana za mog djeda Árnija 60 godina.
Sad ono što su najviše voljeli na svijetu počinje nestajati.
G. 2014., ledenjak Ok prvi je nestao zbog klimatskih promjena.
U kolovozu će se održati pogreb njemu u spomen.
To je prvi pogreb takve vrste na svijetu.
Pogreb za ledenjak djeluje nestvarno...
Kao da moj osjećaj doma nestaje.
Skupljam priče baka i djedova o ledenjacima otkad pamtim.
A sada, odjednom, vidim ih drukčije.
Imam potrebu sve ih prikupiti,
možda će biti korisne za budućnost.
Šaljem vam najdražu: kako su se moji baka i djed zaljubili na ledu.
Ovo su njihove snimke.
Ovdje su na bračnom putovanju 1956.
A ovo su oni 2004., 2010.
i 2017.
Odmalena sam žudjela za odlaskom na planine.
U proljeće sam osjećala miris ledenjaka.
Što je "miris ledenjaka"? - Ne mogu ga opisati.
Bio je poseban.
Samo je bio taj miris u zraku, bio je opojan.
A kad ste se upoznali? - Na susretu planinara.
Odmah mi se svidjela.
Govorila sam mami: "Da sam bar dečko, onda bih mogla to i to."
Imati više pustolovina.
Bila sam spremna na sve.
Árni mi je rekao: "Idemo do ledenjaka Vatnajökull."
Pitala sam mogu li s njima.
Lokalni skijaši pitali su jesam li lud da vodim ženu na ledenjak.
To je posve suludo!
Najveći ledenjak je Vatnajökull.
Pokriva 1/12 površine Islanda i najveći je ledenjak u Europi.
Usponi na Vatnajökull čin su odvažnosti,
samo za dobro opremljene i vrlo iskusne planinare.
Na ledenjaku smo proveli cijeli tjedan.
Otad se nismo razdvojili.
Vjenčali smo se u petak
i rano idućeg jutra krenuli na trotjedni uspon.
Nakon toga smo često išli na Vatnajökull
s Islandskim glaciološkim društvom.
Bio je to početak istraživanja.
Ove iste mjere uzimaju se i danas.
Je li vam kad bilo hladno? -Ne, nikad.
Bili smo mladenci!
Smatrate li ledenjak svojim drugim domom? -Da.
Posve je drukčije biti na vrhu ledenjaka.
Sve je bijelo.
Nema kraja.
Koliko sada imate godina?
Zaboravio sam sve. - Imat ćeš 95, Árni.
95? -Da.
Da, ti to pratiš za mene. -Da.
Posve.
Uvijek i jesi.
Ne znam kako bih išao kroz život
da ona nije bila uz mene.
Želim da doživite ledenjake kao moji baka i djed.
Kao i ja.
Ovako zvuči ledenjak.
Ne vidi se, no on se miče.
Kad se snijeg dugo gomila, iz godine u godinu,
led postaje težak i počinje se kretati pod vlastitom težinom.
To kretanje stvara ledenjak, led koji je oživio.
Život ledenjaka odvija se u geološkom vremenu,
kroz stoljeća i tisućljeća, a ne kroz mjesece i godine.
Plavo je boja starog leda.
Što je plava tamnija, to je starost veća.
Dok zimi padne više snijega nego što se ljeti otopi, ledenjak će teći.
Taj ciklus daje život zemlji.
Moji baka i djed mislili su da će ledenjaci uvijek biti tu.
I ja sam to mislio.
No jednog dana 2014., ovo je bilo na vijestima.
Ledenjak Ok bio je na planini na zapadu Islanda.
Bio je poznat kao najmanji ledenjak na Islandu,
ali se više neće smatrati ledenjakom.
Glaciolog Oddur Sigurðsson penje se na planinu
izdati potvrdu o smrti tog ledenjaka.
Uzrok smrti je ekstremna ljetna vrućina.
Ledenjak Ok bio je star samo 700 godina.
Bio je mladi ledenjak.
Oko godine 1900. imao je oko 15 km2.
No u posljednjih 15 godina,
smanjio se brže nego što sam mislio da je moguće.
Nevjerojatnom se brzinom smanjio.
Više se ne kreće, zato se zove "mrtav led".
Pitam se hoće li vam smrt ledenjaka biti jednako povijesna kao meni.
Za mene je to bio trenutak kad se obzor urušio.
Budućnost na koju su nas upozoravali više nije daleka, stigla je.
Vrijeme istječe.
Prvi put kad sam to osjetio, uzeo sam kameru.
Ni ne znajući, počeo sam stvarati ovu vremensku kapsulu.
Sad je 1997.,
moja djevojka Magga upravo je rodila naše prvo dijete, Hlynura.
Ovo je Hlynurovo prvo kupanje s majkom.
Nije li to prekrasno?
Istodobno, moj drugi djed Jón govori nam da umire.
Svi smo dojurili do njegovog doma na obali.
Četiri generacije na travi.
Nasljednici prijestolja.
Najstariji s najstarijim sinom, njegovim najstarijim
i njegovim najstarijim. - Najstariji među njima.
Pogledajte kako je smiren.
Nisam spreman oprostiti se.
Ranije tog ljeta, počeo sam raditi u Nacionalnom arhivu.
Mjestu gdje se čuvaju najstariji spisi na Islandu.
Svaki arhiv je portal u drugo vrijeme.
Putujem kroz Edde do 1220.,
gdje se prvi put opisuju naši mitovi bogova i svemira.
Knjiga o naseljavanju vodi me u 874. godinu,
kad su se prvi ljudi naselili na Islandu.
Sad sam u 1862., u narodnoj priči o vilenjacima.
U njoj je vilenjakinja namamila pastira u svoj dom u stijeni.
Zatim ulazim u dnevnu sobu starice rođene 1918.
Ona pjeva jednu od najstarijih melodija na Islandu,
pjesme nazvane Rímur, islandska riječ za rimu.
Rímur mi je takvo otkriće da govorim o njima na TV-u.
Nikad nisam čuo takvo što.
Kad sam počeo pažljivo slušati stihove, u njima je toliko tuge.
Govore o krahu starog svijeta.
Slušajući stalno ponavljanje i ritam,
postao sam očaran njome.
Tu snimku puštam sinu kad postane razdražljiv.
Umiri ga čim melodija krene.
Ta starica uspavljuje mog sina i oživljava mi izgubljeni svijet. Dosad.
Sad ga snimamo, kad još ništa ne može.
Kad počne govoriti i biti smiješan,
nećemo ga više snimati.
No uvijek ću imati ovo.
Nikad nisam bio pravi štreber s pravom kamerom.
No misleći na posljednje ljeto s djedom Jónom, uzeo sam je.
Andri, imaš li teleskopski objektiv? -Da.
Siguran si? -Da.
Kad pogledaš zadnjih 50 godina, što ti se ističe?
Što?
Kako je zabavno griješiti.
Zabavno je griješiti? -Da.
To se ističe.
To se ističe? -Da.
I ne isplati se štedjeti novac. -Ne isplati se.
Ne. -Ne.
Što više snimam, to se više mogu držati za svaku djedovu riječ.
Kao da ga snimka može prenijeti u budućnost
gdje ga opet mogu sresti.
Bila je to najljepša prosidba i izjava ljubavi
koje sam ikad čuo od žene.
Da? -Nijedna Islanđanka nije rekla ni upola nešto tako lijepo.
Što je rekla? - Zanima te što je rekla?
To je tajna.
Najljepša prošnja koju sam čuo.
Tajna je. -Tajna je.
No trebamo reći Andriju. -Ne!
Od tog trenutka, snimam sve što volim.
Sve je puno cvijeća.
Gimnastička predstava Pétura Jónssona.
To je Bósi, ide plivati. Bliži se ponoć.
Bako!
Igraju dodgeball. Šlag.
Krasna torta. 23 su sata. Vrijeme za bacanje čizme.
Odrezak je spreman.
Zdravo, Magga.
Zdravo, Hlynure. -Bok.
Koliko imaš godina? -Četiri.
Koliko imaš godina, Hlynure? -Pet.
Šest. -Hej, Kristin Lovisa.
Imaš li šest mjeseci? Hulda Filippia, danas imaš jednu godinu?
Elin Freya, koliko imaš godina? -Dvije.
Sad imam tri.
Jesi li poludjela? - Ja sam divljakuša!
Imam jednu godinu. - Mala beba.
Magga, gledaj kako si mlada. Imaš samo 30 godina.
Joj, 31.
A koliko imam ja godina? -Pet!
U našoj obitelji, djed Árni bio je prvi arhivist.
Putem njegovih zapisa mogu ući u njegova sjećanja.
Toliko njegovih sjećanja vode me na mjesta koja on najviše voli.
Snimio si posebne fotografije ledenjaka.
Da, jesam...
Kad sam bio dijete, djed Árni bi pokazivao slajdove
i govorio o pustolovinama.
Svaka fotografija budi Árnijevo sjećanje.
Ovaj ga je slajd sjetio na Huldinu sreću
kad se led spojio s oblacima.
Ovaj ga je sjetio na mjesta koja tek treba imenovati.
I ledenjak se poigrava njegovim sjećanjem.
"Tako je na ledenjaku", kaže djed Árni.
"Misliš da si već hodao tim putem,
ali onda, iznenada, naiđeš na rascjep."
I svako malo...
...dalija iz njegova vrta pojavi se među fotografijama.
S ovim slajdom Árni govori o posebnom miru.
Toliko godina poslije, shvaćam što taj mir znači.
Koje je tvoje prvo sjećanje?
Sjećam se jako dobro kad mi je tata umro.
Koliko si imao godina kad se utopio? -12.
Bio je to veliki šok.
Uvijek sam mislio da ga je taj događaj gurnuo od oceana prema planini.
Za Huldu, ledenjaci su i mjesto osame.
Prvo sam bila zaručena za drugoga i imala s njim blizanke.
Dvije krasne djevojke.
On je otišao studirati u SAD.
Ondje si je našao Amerikanku i prekinuo sa mnom.
To mi je bio šok.
Snagu je našla na nebu i na ledu.
Djed Árni uspoređuje fotografiju s ledenjacima,
i oni bilježe protok vremena.
Naši ledenjaci sadrže vulkansku erupciju iz 1918.
Zatim još jednu iz 1983.
Zatim jednu iz 2004.
I iz 2011.
Mjehurići u ledu sadrže zrak koji govori o prošlim godišnjim dobima.
Njihovoj toplini, hladnoći,
padalinama, peludi i zagađivačima.
Moji djed i baka prvi su dotaknuli arhiv te daleke prošlosti.
Nova prekretnica u istraživanju ledenjaka Vatnajökull.
Bušili su da dođu do ledene jezgre.
Pomagala sam. Evo me.
To je bilo fantastično.
Napokon je izvađena ledena jezgra koja sadrži dragocjene informacije
o građi toplijih ledenjaka
i o klimatskim promjenama na Islandu sve do 1500. godine.
To je bilo, i još jest, posebno.
Árni i Hulda rekli bi da držati ledenu jezgru
znači držati u ruci Zemljina sjećanja.
Smiješak!
Snimam.
Sretan rođendan!
Tvoj je rođendan
Zato pjevamo pjesmu
Na ovaj dan
Kad rođen si ti
Čestitamo ti, slavljeniče
Djed Árni neće se sjećati ove zabave.
Kad mu kažem da je imao rođendan, pita: "Koliko sad imam godina?"
Djede moj, sjećaš li se svog bračnog putovanja?
Sjećam li se... -Bračnog putovanja na Vatnajökull?
Ne sjećam se toga. - U redu je, reci.
Postao je zaboravan.
Kaže da se to odjednom dogodilo, kao pukotina.
Više se ničega nije mogao sjetiti.
Morate se poljubiti!
Morate se poljubiti.
Djede!
Sad trepnem i proleti mjesec dana.
Eto te!
Sjajno!
Koliko dugo vježba? 15 minuta? -Da.
Sad je sedam sati i termometar pokazuje...
36 stupnjeva. -36?
Onaj u kući je na 50.
U kojoj smo zemlji?
Mislio sam da imam više vremena.
Toliko toga želim pitati Árnija
i toliko toga nikad neću doznati.
Ispod ledenjaka Vatnajökull leži nemirna obitelj vulkana.
Naš nepredvidiv otok sadrži mnogo nepoznatog,
poput vulkana koji može eruptirati i pokrenuti ledenjačku poplavu.
Vidimo vodu s ledenjaka kako teče niz padinu.
Zastrašujuća sila.
Ovdje se nosimo s prirodom i prilagođavamo joj se.
Poplava je otkinula sante s ruba ledenjaka
i odbacila ih daleko preko pješčane ravnice.
Ovdje osjetiš koliko je čovjek malen pred svim ovim.
Strahopoštovanje prema tim silama utkano je u priče mog djeda i bake.
Njihove priče otkrivaju svijet u kojem je priroda živa.
I puna misterija.
Prije nego što smo ovdje promijenili krajolik, tu su bile litice.
Znala sam vidjeti Skrivene ljude.
Jednom se iznenada pojavio i zatim nestao.
Nestao je? -Da.
"Ja sam vilenjakinja", rekla je.
"Neki od nas žive u liticama,
a drugi žive u stijenama."
Rekla je: "Ne možete me jasno vidjeti
jer moram uložiti puno energije da vam se prikažem.
Ali ako skupim još energije, mogu vam se obratiti.”
"Pa čak i utjecati na vas."
Kako ti se sviđaju nove hlače?
Lijepe su.
Dala sam ih skratiti. -Da.
Bile su preduge.
Ne mogu se oduprijeti volji vilenjakinje.
Pojavljivat će se dok ne popustim.
Primjerice, naredila mi je da oženim Dísu.
I jesam.
Mnogi iz generacije mojih djedova i baka imaju takve priče.
Svaki brežuljak ima svoju mitsku priču.
Svaka rijeka svoju narodnu priču.
Svaki ledenjak svoj skriveni svijet.
Kad sam radio u Nacionalnom arhivu, našao sam ovu snimku
seljaka kako spominje priču o mitskoj šumi unutar leda.
Prije stotina godina,
našli su trupce od breze
na rubu ledenjaka.
Bilo je to vrlo neobično.
Ne shvaćam to, ali ne kažem da nije istina.
Stoljećima su žitelji u podnožju ledenjaka Vatnajökull
primjećivali trupce otopljene iz leda.
To je neobičan prizor u našoj zemlji skoro bez drveća,
koji je potaknuo glasine o šumi unutar ledenjaka.
Mjesto koje skriva odmetnike i trolove, gdje vrijeme stoji.
No ima istine u toj legendi.
Godina je 900.
Naši prvi preci dolaze i nailaze na stabla.
Nazivaju ih Breiðamörk, široka šuma.
Tijekom godina,
ledenjački jezik teče niz planinu i zamrzava stabla u vremenu.
Godina je 2026. i taj je jezik još ovdje...
Sad ga zovu Breiðamerkurjökull, ledenjak široke šume.
Naziv koji povezuje živi led sa samim osnutkom Islanda.
Glaciolog je zabrinut zbog povlačenja ledenjaka zadnjih desetljeća.
Kaže da zemlja neće imati ledenjaka za 200 godina, možda i prije.
Tako loša vijest nema presedana u povijesti.
Stalno nas iznenađuje kako se sve brže i brže povlači.
Taj se isti fenomen zbiva na Antarktici, Grenlandu,
Himalaji i svim područjima s ledenjacima.
Islandski ledenjaci sad imaju 1000 godina.
U nekom smislu gubimo pet godina povijesti svake godine.
Teško mi pada smrt jednog ledenjaka.
I evo vijesti: svi će nestati.
Ledenjaci izlaze iz geološkog vremena.
Promjene koje su jednom trajale stotinama, tisućama,
čak milijunima godina, sad se zbivaju unutar jednog ljudskog života.
Djed Árni provodi dane fotografirajući cvijeće u vrtu.
On se samo sjeća da voli Huldu.
Ovdje je puna kutija.
Da vidimo.
Tada smo svi išli u gorje.
Da.
Počeo je gubiti ravnotežu, pa smo ga preselili u ustanovu za skrb.
U jednom posjetu našao sam ga pred TV-om.
Pitao me: "Zašto se slajdovi tako brzo izmjenjuju?"
Počeo je polako kopniti.
A onda je otišao.
Reci mi svoje ime. - Árni Kjartansson.
Kad si rođen? - 26. studenog 1922.
Koji je danas dan?
27.
ožujka 2004.
Skupljamo materijal i biološke uzorke
da te možemo klonirati u 22. stoljeću.
Sve te godine, mislio sam da snimam kako bih sačuvao svaki trenutak.
No zapravo sam gledao prošlost kako treperi iza stakla
i opažao učinak vremena na vrpci.
Sad shvaćam što je to zapravo bilo:
grčevito držanje za život dok on juri naprijed,
pokušaj sprječavanja da mi sve što sam volio isklizne iz ruku.
Vidim želju da sve zadržim.
Ovo je Knjižnica vode na zapadu Islanda.
Tu je pohranjen otopljeni led s naših ledenjaka.
Ovo je voda s ledenjaka Þóris.
Ova je s ledenjaka Snæfells.
A ova s ledenjaka Ok, uzeta prije nego što je nestao.
Možda, u obliku vode, led može putovati kroz vrijeme.
Ipak je to ista voda.
Kao led, sadrži uspomene.
Kao tekućina, gubi li ih?
Često pomišljam na neugodnu tišinu smrti ledenjaka.
Kao ljeto koje je došlo i ne odlazi.
Hoće li vaši oceani nastati od naših ledenjaka?
Vaša kiša od naših mora?
Vaša voda je moja voda.
Vaše vrijeme je i moje.
U mojoj obitelji, obzor djeda Jóna je i obzor njegovog djeda.
I njegovog pradjeda.
Ovdje on pjeva "Zemlju snova",
odu primorskim ravnicama gdje je pronašao svoj dom.
Evo zemlje
mojih snova
Jónova ljubav prema domu vidi se u načinu na koji o njemu govori.
Dovoljna je jedna riječ da me odvede onamo.
Sjećam se jednog termina koji je koristio "fuglabjarg",
islandsku riječ za ptičju liticu.
Također znači i bučno okupljanje.
Njime je opisao vjenčanje mojih roditelja.
Bio je pravi "fuglabjarg", ništa se nije moglo čuti.
No ptičje litice koje je Jón poznavao više nisu litice koje ja znam.
Morske se ptice teško prilagođavaju na klimatsku promjenu.
Nedavni podaci pokazuju da se populacija tupika
smanjila za 70 posto od 1995.
Biolozi kažu da je glavni razlog porast temperature oceana.
Hoće li ta riječ za buku sad vama označavati tiho mjesto?
Možda će "fuglabjarg" postati riječ za duha,
čije će izgovaranje prizvati sjećanje na ptice kojih više nema.
Razmišljam o nazivu Iceland.
Hoće li za 200 godina ime Island prizivati samo duh leda?
Tata te snima. -Znam.
Zašto?
Posebno je vidjeti 11-godišnjakinju kako jede tortu.
I sladoled. -I sladoled.
Što misliš o tome?
Nedugo nakon Huldinog rođendana 2019.,
zatražili su da napišem nešto u spomen mrtvog ledenjaka Ok,
za njegov skorašnji pogreb.
Riječi bi bile uklesane na ploču na planini gdje je ledenjak nekoć živio.
To je san svakog pisca, ali i njegova noćna mora.
Imaš četiri reda.
Kako reći nešto značajno?
Da, i pišeš na bakar.
Nema gumba za brisanje ako pogriješiš.
Kao kad radiš nadgrobni spomenik...
Netko će ga pročitati za 200, 300, 400, 500 godina.
Bakar traje duže od kamena, pa možda i za 6000 godina.
Nisam siguran kako tomu pristupiti.
Jednom sam pisao o uništenju drugog krajolika.
Pozvao sam Islanđane da zaustave izgradnju brane
koja bi prekinula tok ledenjačke rijeke.
Nikad nisam pomislio da bi izvor rijeke mogao umrijeti.
Ovaj put, ne zbog lokalne električne tvrtke,
nego zbog svjetske gladi za moći.
Nikad nisam pisao spomen-ploču za ledenjak. Nitko nije.
Kako se oprostiti od nečega što si mislio da nećeš izgubiti?
Kad je umro djed Árni, nisam mogao prestati pisati njegovu osmrtnicu.
KAD POMISLIM NA DJEDA
Imao sam previše riječi.
BIO JE VOĐA PRVIH EKSPEDICIJA ISLANDSKOG ISTRAŽIVAČKOG DRUŠTVA
FOTOGRAF
IZGUBIO OCA S 12 GODINA
Nikad se nisam osjećao bliže Árniju, a opet, više ga nema.
UPOZNAO JE SEBI RAVNU, HULDU, MOJU BAKU
PLESALI SU CIJELU VEČER
POZVAO JU JE NA USPON NA VATNAJOKULL
U OLUJI TRI SU DANA BILI ZAROBLJENI U ŠATORU.
BRUDARBUNGA, NEVJESTIN VRH, OKRUŽEN CVIJEĆEM.
Vidim kako opraštanje omogućava da uspomena na njega živi.
Djed Árni živio je dug život vrijedan spomena.
Ali život ledenjaka Ok skratili smo mi...
To nije vrijedno spomena.
Kako mogu izraziti razmjere tog gubitka da dopru do budućnosti?
Smrt ledenjaka Ok nije izoliran slučaj.
Prijeti životu svega u našem međusobno povezanom svijetu.
Našim obalama...
Našim šumama...
Našim godišnjim dobima...
Našim najmilijima.
Našem jeziku.
Kad se dogodi ovako veliki prevrat...
...samo se mitovi čine dovoljno velikima da ga obuhvate.
U našoj mitologiji, svijet se rađa u ledu,
no završava u oceanu, preko morskih čudovišta.
Zmija Midgard...
...ona je ocean i sami planet.
U Eddama, Thor pokušava pobijediti zmiju.
No kako on ubije zmiju, zmija ubije Thora.
Vode se dižu, a zmijin otrov truje mora.
Njihova uzajamna smrt pokreće smrt svih bogova,
i potpuno uništenje svega.
Kako budućnosti reći razmjere onoga što smo izgubili
ako budućnost možda ni ne postoji?
Pogledaj ovo. Još malo.
Ne. Ostavi to!
Kad se svjetlo ugasi, onda pokreni. Sad možeš.
Izbij loptu!
Da, bravo.
Naprijed!
Poslat ću vam ovu pjesmu, Rímu, da vas prenese kroz vrijeme.
Njezina rima pomagala je ljudima da zapamte duge priče
prije izuma tehnologije snimanja.
Žene su učile neobične pjesme od svojih baka.
Koje su ih učile od svojih baka,
a one pak od svojih.
Osjetiš kako se vrijeme sažima u ništa kad ga gledaš kroz život tih starica.
Rímur prenosi priče naših predaka kroz stoljeća.
Svaki stih nosi prošlost i održava je živom.
Možda je generacijsko sjećanje
najbliži način da ljudi dožive dubinu vremena.
Sretan rođendan, Hulda Filippia
Danas joj je rođendan
Bok, bako.
Kakvo je bilo bračno putovanje? - Vrlo zabavno i izazovno.
Doživjeli smo svakakvo vrijeme na ledenjaku.
Da.
Bili smo ondje tri tjedna.
Tri tjedna? - Da, na ledenjaku.
To je dugo.
Bilo je to zabavno doba.
Možeš li je pitati da ti izračuna? Kad će imati 96 godina?
Hoćeš li doznati kad ćeš imati 96 godina?
Da.
Zaboravio sam uključiti kameru. Ponovimo.
Andri.
Da kažem? -Da, pitaj.
Kad ćeš imati 96 godina?
Godine 2104. -2104.
Da.
Bit će zabavno vidjeti što će se dotad dogoditi.
Da.
2104.
Gledajući na to tako, postaje mi jasnija budućnost nakon mene.
Tada bi moja kći mogla biti baka,
a uspomena na moju baku mogla bi živjeti.
Mogu dodirnuti vrijeme od rođenja bake Hulde 1924.,
sve do 2104., kad možda dopremo do vas.
To je kao stisak ruku među generacijama.
To je bio jedan od posljednjih puta da sam snimio baku Huldu.
Nedugo poslije i ona je preminula.
To je generacijska izmjena u mojoj obitelji.
No s vremena na vrijeme, mogu ih opet posjetiti.
Mogu gledati kako svjetlo obasjava djeda Jóna.
I Árnija.
I Dísu.
Bok, bako.
Tada sam shvatio da je s ljudima isto kao s cvijećem.
Uvenu i pretvore se u pahuljaste kuglice
i šire svoje sjeme.
No iz korijena, novi život raste.
Nisam snimio puno s njihovih pogreba, tek ponešto.
...ali dobro je da je vidim ovakvu.
Čiju to jaknu nosiš, Hlynur? -Djedovu.
Da, lijepo. - Jaknu s ravnica.
Kreni!
Želim da vidite kako se naši životi kreću u rimi.
Pogrebi žive u zalascima sunca.
Rođendani u izlascima sunca.
Vjenčanja žive u drugim bićima.
Naše ljetne migracije žive u potocima.
Žetve u poplavnim ravnicama.
Sve to vrijeme, priroda bilježi sve oko nas.
U tim ciklusima vremena i vode,
osjećam izravnu povezanost sa svim precima i potomcima.
Ali naše vrijeme nije nalik nijednom prijašnjem.
Pjevače labuđih pjesama
Vrijeme obara na tlo
Novo doba briše
Tragove naših rima
Sačuvati stihove jedino može
Živi materinji jezik
Da ga stavimo u usta naše djece
Hlynur.
Ta Ríma koja je uspavljivala mog sina je elegija,
oproštaj od života koji je pjevačica voljela.
Poziva slušatelja da njeguje ono što još preostaje.
Riječi tuge otputovale su u budućnost koja je za nju
djelovala zatvoreno, ali su ipak doprle do mene.
Imao sam čast napisati tekst na ploču.
Neobično je za pisca pisati na bakru
nečemu što će trajati duže od papira.
Čak i od ovog kamena.
PISMO BUDUĆNOSTI
Pokazuje prema unutra, ali i prema dalekoj budućnosti.
Ljudi dolaze ovamo i gledaju prema obzoru.
Ali pročitat će i riječi na ovoj ploči
i naše priznanje da znamo što se događa.
Znamo što treba učiniti, no samo oni koji će pročitati te riječi znat će
jesmo li se suočili s izazovom koji nam je dan.
PISMO BUDUĆNOSTI
Ok je prvi izgubio status ledenjaka.
U 200 godina, svi naši ledenjaci doživjet će isto.
Ovaj spomenik potvrđuje da znamo što se događa
i što treba učiniti. Samo vi znate jesmo li u tome uspjeli.
Kolovoz 2019.
Stojeći na mjestu gdje je jednom bio led,
gledam preko doline do susjedne planine.
Debeli dio leda, zasad još ledenjak,
polako se spušta niz padinu.
Hej, što radiš?
Nije oštra. - Znam. Posve je mutna.
Ne bi li trebala biti oštra? Ne izoštrava.
Prije Huldine smrti, moja djeca su postala snimatelji.
Mnoga popodneva pomagali smo Huldi u vrtu.
Evo ga.
Što misliš o vremenu?
O vremenu? -Da.
Vrijeme prolazi nevjerojatno brzo.
Uvijek se ima što raditi.
Nikad se ne osjećam usamljeno.
I često počnem pričati,
osjećam da on sjedi u stolcu pored mene.
Imali smo vrlo ugodan život. Lijepo je imati uspomene.
Osjetila sam miris ledenjaka u travnju i veselim se odlasku.
Dugo nisam bila ondje.
Morala bih ići avionom.
Ne mogu vam poslati ledenjak...
Ali vam mogu poslati ovo.
Portal u vrijeme kad su ledenjaci još živi,
koji ostaje otvoren da to i dalje mogu biti.
Volio bih da mogu znati da ste ovo primili...
No samo će vrijeme znati.
Prijevod: Ines Jurišić