Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
TIL DE JEG ER GLAD I
HVIS DU FINNER DENNE TIDSKAPSELEN, TRYKK PÅ PLAY
Hallo.
Jeg håper dette når deg.
Vi vil aldri møtes, for vi lever i forskjellige tider.
Jeg kan ikke sende deg en isbre...
...men jeg kan sende deg dette.
Kapselen kan ha vært fylt med slanger fra Amazonas.
Kongeboaen på skuldrene mine tilhører favorittonkelen min, John.
Femten år senere inviterer han meg med på å forske
på paringsvanene til kjempeanakondaen i Venezuela.
Jeg ville ha stått her,
men planene havnet i konflikt med mine egne paringsvaner.
Så jeg blir værende i habitatet mitt her på Island
og skriver poesi og science fiction.
Andri Snær Magnasons bok, Det var en gang en blå planet,
har fått mye oppmerksomhet.
Det er kanskje den mest politiske romanen jeg har lest på lenge.
Hulda.
Der borte er brefronten, se. Oi.
Der borte er isbreen.
Der borte.
Det første jeg sender, er en historie jeg pleide å fortelle mine egne barn.
Den handler om hjemmet vårt.
Først var det tomrom.
Så møtte ilden isen.
I kaoset steg Auðhumla, en ku laget av frost og snø.
Fra kroppen hennes kom hundrevis av isbreer...
...som skar ut fjell og daler.
Fra jurene hennes rant fire elver som næret verden.
Isen hennes slo seg ned her på Island,
og Island ble et hjem for oss alle.
Vi har levd med isen i 1000 år.
Smil!
"Ísgland"... Ísgland?
- Er det riktig? - Ja.
- Bra jobbet. - Island.
Men det var bare begynnelsen, og du trenger mange historier.
Jeg kan filme nordlyset. Jøss.
Se, det beveger seg.
- Jøss. Det forsvant. Jøss. - Det er over oss nå.
Jeg vet ikke hvor gammel du er når du får dette.
Jeg er 53 og snakker med deg fra året 2026.
Og sånn ser Island ut nå.
Jeg tror ikke jeg har sett noe så vakkert før.
- Hva synes dere, jenter? - Det er fantastisk.
Dette er en vakker vei.
- Andri, er du med? - Ja.
Min kjærlighet til dette stedet kommer fra de som oppdro meg...
...foreldrene mine...
...og besteforeldrene.
Vi er en familie av først og sist.
Bestefar Jón var den siste i en 1000 år gammel slekt
som ble født på gården.
Bestemor Dísa var alltid den første til å le.
Og bestemor Hulda var den første kvinnen på Island som fløy.
Bestefar Árni var en av de første til å utforske Islands isbreer.
Men jeg ble den første som tok farvel med noe...
...vi ikke trodde vi kunne miste.
Gratulerer med dagen
Det er 2019.
Det yngste av mine fire barn, Hulda, blir elleve.
Jøss!
Og min siste besteforelder, også kalt Hulda, lever fortsatt.
Det er høye forventninger å leve opp til, Hulda.
Vi Huldaer.
Bestemor Hulda hadde vært gift med bestefaren min, Árni, i 60 år.
Nå begynner det de elsker høyest i verden å dø.
I 2014 var Okjökull den første isbreen som forsvant grunnet klimaendringer.
En begravelse til minne om den vil bli holdt i august.
Denne begravelsen er den første av sitt slag i verden.
En begravelse for en isbre føles surrealistisk,
som om følelsen av hjemme svinner hen.
Jeg samlet på besteforeldrenes isbrehistorier så lenge jeg kan huske.
Og nå ser jeg dem plutselig i et nytt lys.
Jeg har en trang til å samle dem alle,
i den tro at de kan være nyttige for fremtiden.
Dette er favoritten min.
Hvordan besteforeldrene mine forelsket seg på isen.
Dette er opptakene deres.
Her er de på bryllupsreise i 1956.
Og her er de i 2004, 2010...
...og 2017.
Fra ung alder hadde jeg lyst til å dra til fjellene.
Om våren begynner jeg merkelig nok å lukte isbre.
- Hva er lukten av isbre? - Jeg kan ikke beskrive det.
Det var noe spesielt.
Det var bare en spennende lukt.
- Og når møttes dere? - Det var et fjellklatrermøte.
Jeg likte henne med en gang.
Jeg pleide å si til mamma:
"Skulle ønske jeg var gutt, så jeg kunne gjøre ditt og datt."
Ha flere eventyr.
Jeg var klar for alt.
Árni sier til meg: "Vi skal opp på Vatnajökull."
Og jeg spør: "Kan jeg bli med?"
Lokale skiløpere spurte om jeg var gal som tok med en kvinne til Vatnajökull.
Det er helt latterlig!
Den største isbreen er Vatnajökull.
Den dekker rundt en tolvtedel av Island
og er Europas største isbre.
Turer opp til Vatnajökull er risikable,
kun for velutstyrte og erfarne fjellklatrere.
Vi tilbrakte en hel uke på isbreen.
Vi har ikke skilt lag siden.
Vi giftet oss på en fredag,
og tidlig neste morgen dro vi på en tre ukers tur.
Etter det dro vi ofte til Vatnajökull
med Iceland Glaciological Society.
Dette var starten på undersøkelsene.
Det var samme målinger som de gjør i dag.
- Frøs dere? - Nei, aldri.
Vi var nygifte.
Anser dere isbreen som deres andre hjem?
Ja.
Det er en annen verden på toppen av en isbre.
Alt er hvitt.
Det er endeløst.
Hvor gamle er dere nå?
- Jeg har glemt alt. - Du blir 95, min Árni.
- 95? - Ja.
- Ja, hold styr på det for meg. - Ja, det gjør jeg.
Fullstendig.
Det gjør du alltid.
Jeg vet ikke hvordan jeg hadde gått gjennom livet
om jeg ikke hadde henne.
Jeg vil at du skal kjenne isbreer som besteforeldrene mine gjorde.
Som jeg gjør.
Det er sånn en isbre høres ut.
Du kan ikke helt se det, men den beveger seg.
Når snøen hoper seg opp lenge nok, år etter år,
blir isen tung og begynner å bevege seg under sin egen vekt.
Den bevegelsen er det som definerer en isbre, is som har blitt levende.
Isbreens liv utfolder seg i geologisk tid,
over århundrer og årtusener i stedet for måneder og år.
Blå er fargen på den gamle isen.
Jo dypere blå, jo dypere tid.
Så lenge vintersnøen overgår sommersmeltingen, fortsetter isbreen.
Denne syklusen gir liv til landet.
Besteforeldrene mine trodde isbreer alltid ville være der.
Det trodde jeg også.
Men en dag i 2014 er dette på nyhetene.
Okjökull var på et fjell på Vest-Island.
Den var kjent som Islands minste isbre,
men den vil ikke lenger bli ansett som en isbre,
for glasiolog Oddur Sigurðsson er på vei opp fjellet
for å utstede en dødsattest for isbreen.
Jeg skrev at dødsårsaken var ekstrem sommervarme.
Okjökull var bare rundt 700 år gammel da den døde.
Så et spedbarn blant isbreer.
Rundt år 1900 var den på omtrent 15 kvadratkilometer.
Men de siste 15 årene
har den krympet raskere enn jeg trodde isbreer kunne krympe.
Det har gått bemerkelsesverdig fort.
Den beveger seg ikke lenger, så det er "død is".
Jeg lurer på om en isbres død virker like historisk for deg som for meg.
For meg kollapset horisonten.
Fremtiden vi ble advart om, er ikke lenger fjern, den er her.
Tiden renner ut.
Første gang jeg følte det sånn, plukket jeg opp et kamera.
Og, uten å vite det, begynte jeg å lage denne tidskapselen til deg.
Det er 1997.
Kjæresten min Magga har nettopp født vårt første barn, Hlynur.
Dette er Hlynurs første bad med moren sin.
Er det ikke vakkert?
Samtidig forteller bestefar Jón oss at han kanskje er døende.
Så vi kommer alle løpende til huset hans ved kysten.
Her har vi fire generasjoner på gresset.
Arvingene til tronen.
Den eldste mannen med eldste sønn, sin eldste sønn og sin eldste sønn.
Den eldste av dem alle.
Se så kul han er.
Jeg er ikke klar til å ta farvel.
Tidligere den sommeren begynte jeg å jobbe i Nasjonalarkivet,
et sted som bevarer Islands eldste nedtegnelser.
Hvert arkiv er en portal som sender meg til en annen tid.
Jeg reiser gjennom Eddaene til 1220,
da mytene våre om guder og kosmos først blir transkribert.
Landnåmaboken tar meg til 874 da de første menneskene slo seg ned her.
Nå er jeg i 1862, i et folkeeventyr om alver.
Her har en alv lokket en gjeter inn i hjemmet sitt blant steinene.
Så lander jeg i stua til en gammel kvinne født i 1918.
Hun synger en av Islands eldste kunstformer,
sangdikt kalt rímur, det islandske ordet for rim.
Rímur føles som en sånn oppdagelse at jeg deler det på TV.
Jeg hadde aldri hørt noe lignende.
Men da jeg begynte å høre på teksten, inneholdt den stor sorg.
Den handlet om kollapsen av gamle tradisjoner.
Mens jeg hørte på den konstante repetisjonen og rytmen,
ble jeg fortryllet av den.
Jeg spiller det for sønnen min når han blir urolig.
Han roer seg så snart melodiene starter.
Hun synger sønnen min i søvn
og gjenoppliver en verden som var tapt for meg.
Vi filmer ham nå, når han ikke kan gjøre noe.
Og når han begynner å snakke og er morsom,
tar vi ingen bilder av ham.
Men jeg vil alltid ha dette.
Jeg var aldri en ordentlig nerd med et ordentlig kamera.
Men når jeg tenker på bestefar Jóns siste sommer,
tar jeg bare det som er tilgjengelig og trykker på opptak.
Andri, har den greia en zoomlinse?
Ja.
- Er du sikker? - Ja.
Når du ser tilbake på de siste 50 årene, hva skiller seg ut?
Hva?
Det er gøy å gjøre feil.
- Er det gøy å gjøre feil? - Ja.
Det skiller seg ut.
- Det skiller seg ut? - Ja.
- Og det lønner seg ikke å spare. - Det lønner seg ikke.
- Nei. - Nei.
Jo mer jeg filmer, jo mer kan jeg holde på bestefars ord.
Det er som om jeg transporterer ham inn i fremtiden,
der jeg kan møte ham igjen.
Det var det fineste frieriet og den fineste kjærlighetsbekjennelsen
jeg har hørt fra en kvinne.
Å ja?
Ingen islandsk kvinne har sagt noe like vakkert.
- Hva sa hun? - Vil du vite hva hun sa?
Det er en hemmelighet.
Det fineste frieriet jeg har hørt.
- Det er hemmelig. - Det er hemmelig.
- Men vi burde si det til Andri. - Nei!
Fra nå av fortsetter jeg å filme, og jeg filmer alt jeg elsker.
Alt er dekket av blomster.
Pétur Jónssons turnshow.
Det er Bósi, han skal svømme. Det nærmer seg midnatt.
Bestemor.
De spiller kanonball. Pisket krem.
Den vakre kaken. Klokken er 23:00. På tide med støvelspark.
Biffen er klar.
- Hallo, Magga. - Hei.
- Hallo, Hlynur. - Hei.
- Hvor gammel er du nå? - Fire.
- Hvor gammel er du, Hlynur? - Fem.
- Seks år gammel. - Hei, Kristín Lovísa.
Blir du seks måneder gammel? Hulda Filippía, er du ett år i dag?
- Elín Freyja, hvor gammel er du? - To år gammel.
Nå er jeg tre.
- Har du blitt gal? - Jeg er et vilt barn!
- Jeg er bare ett år gammel. - Kjære vene, den lille babyen.
Magga, se så ung du er. Bare 30 år gammel.
Trettien.
- Og hvor gammel er jeg? - Du er fem år gammel.
I vår familie var bestefar Árni vår første arkivar.
Gjennom papirene hans kan jeg gå inn i minnene hans.
Og mange av minnene fører meg til stedet han elsket høyest.
Du tok spesielle bilder på isbreen.
Ja, det gjorde jeg...
Da jeg var liten, viste bestefar Árni oss lysbilder
og fortalte oss om turene.
Hvert bilde vekker minner for Árni.
Med dette bildet husker han Huldas lykke
da isen blandet seg med skyene.
Med dette husker han steder som ventet på å bli navngitt.
Isbreen lurer hukommelsen hans også.
"Sånn er det på en isbre", sier bestefar Árni.
"Du tror du har gått der før,
men plutselig er det en sprekk."
Og innimellom...
...dukker en georgine fra hagen hans opp på et bilde.
Med dette bildet snakker Árni om en viss type fred.
Alle disse årene senere forstår jeg hva denne freden betyr.
Hva er ditt første minne?
Jeg husker ganske godt da faren min døde.
- Hvor gammel var du da han druknet? - Tolv år gammel.
Det var naturligvis et stort sjokk.
Jeg har alltid tenkt at dette minnet fikk ham bort fra havet og oppover.
For Hulda var isbreer også et trøstende sted.
Først var jeg forlovet med en annen og fikk tvillinger med ham.
To nydelige jenter.
Han dro for å studere i USA.
Og han fant seg en amerikaner og slo opp med meg.
Det var naturligvis et sjokk.
Hun fant styrke i himmelen og i isen.
Bestefar Árni sammenligner fotografi med isbreer.
De registrerer også tidens gang.
Isbreene våre inneholder et vulkanutbrudd fra 1918...
...et annet fra 1983...
...ett fra 2004...
...og 2011.
Bobler i isen holder på eldgammel luft som forteller om tidligere årstider.
Varme, kulde,
nedbør, pollen og forurensning.
Besteforeldrene mine var noen av de første som rørte dette tidsarkivet.
Enda en milepæl ble nådd i forskningen på Vatnajökull.
De boret for å nå iskjernen der nede.
Jeg var assistent. Der er jeg.
Dette var fantastisk.
Man har fått tak i en iskjerne som inneholder verdifull informasjon
om isbreers indre struktur
og informasjon om klimaendringer på Island tilbake til år 1500.
Det var, og er, ganske spesielt.
Árni og Hulda fortalte meg at når man holder en iskjerne,
holder man jordens minner i hånden.
Smil.
Jeg lager en video.
Gratulerer med dagen.
Det er bursdagen din i dag
Derfor synger vi en sang
På samme dag
Som du ble født
Gratulerer med dagen, heldige mann
Bestefar Árni kommer ikke til å huske denne festen.
Når jeg sa at han hadde bursdag, sa han: "Så gøy. Hvor gammel er jeg?"
Bestefar, husker du bryllupsreisen?
- Husker jeg... - Bryllupsreisen på Vatnajökull?
- Nei, jeg husker ikke det. - Det går bra.
Han har blitt så glemsom.
Han sier det bare skjedde en dag, som en sprekk.
Han husket ikke en eneste detalj.
Dere må kysse!
Dere må kysse.
Bestemor.
Nå kan jeg ikke blunke uten at det går en måned.
Sånn ja!
Flott! Flott!
- Hvor lenge øvde hun? Et kvarter? - Et kvarter.
Klokken er sju, og termometeret viser...
- Trettiseks. - ...trettiseks.
Termometeret i huset viser 50.
Hvilket land er vi i?
Jeg trodde jeg hadde mer tid.
Det er så mye jeg vil spørre Árni...
...og så mye mer jeg aldri får vite.
Under Vatnajökull ligger det en rastløs vulkanfamilie.
Den uforutsigbare øya vår inneholder mye ukjent,
som når en vulkan kan få utbrudd og utløse en isbreflom.
Vi ser vannet fra isbreen renne ned skråningen.
En formidabel kraft.
Vi har alltid kjempet mot elementene og tilpasset livet rundt dem.
Flommen rev massive isfjell fra kanten av isbreen
og kastet dem langt over sanden.
De som står her, merker hvor små mennesker er i forhold til dette.
Respekt for disse kreftene sitter dypt i historiene til besteforeldrene mine.
Historiene deres reflekterer måten å se verden på, der naturen er i live.
Og full av mysterier.
Før vi endret landskapet her, var det disse klippene.
Jeg så de underjordiske der.
Vi så en gang en underjordisk plutselig dukke opp, og så forsvinne.
- Forsvant han? - Ja.
"Jeg er en alvekvinne", sa hun.
"Noen av oss bor i klippene,
mens andre bor i steiner."
Hun sa: "Du kan aldri se meg helt,
for det krever mye energi å vise meg for deg.
Men hvis jeg bruker mer energi, kan jeg snakke med deg.
Og til og med påvirke deg."
Hvordan er de nye buksene?
Buksene er fine.
- Jeg forkortet dem. - Ja.
De var for lange.
Jeg kan ikke motstå alvekvinnens vilje.
Hun fortsetter å dukke opp til jeg gir etter.
For eksempel beordret hun meg til å gifte meg med Dísa.
Og jeg gjorde det.
Mange i mine besteforeldres generasjon har sånne historier.
Hver ås har en legende.
Hver elv, et eventyr.
Hver isbre, en skjult verden.
Da jeg jobbet i Nasjonalarkivet, fant jeg dette opptaket,
en bonde som forteller en legende om en mytisk skog i isen.
For hundrevis av år siden
fant de bjørkestokker
på kanten av isbreen.
Det er veldig rart.
Jeg forstår det ikke, men sier ikke at det er usant.
I århundrer har de som bor ved foten av Vatnajökull
sett tømmerstokker som tiner fra isen.
Dette er et merkelig syn i vårt nesten treløse land,
som startet rykter om en skog inne i isbreen.
Et sted som skjuler banditter og troll, der tiden står stille.
Men det er sannhet i legenden.
Det er rundt år 900.
Våre forfedre hadde nettopp ankommet og møtte trær som vokste her.
De kalte den Breiðamörk, den vide skogen.
I tidens løp
kom en brefront ned fjellet og frøs trærne fast i tid.
Det er 2026, og brefronten er fortsatt her.
Den heter nå Breiðamerkurjökull, den vide skogsbreen.
Et navn som knytter denne levende isen tilbake til grunnleggelsen av Island.
En isbreforsker uttrykte bekymring over isbreene de siste tiårene.
Han sier at landet ikke vil ha isbreer om 200 år, kanskje mye tidligere.
Det har aldri stått så dårlig til før.
Og det overrasker oss hele tiden hvor raskt de forsvinner.
Det er samme fenomen som i Antarktis, på Grønland,
i Himalaya og alle områder med isbreer.
Islands isbreer er 1000 år gamle,
som betyr at vi mister fem år med historie hvert år.
Jeg sliter med å takle døden til én isbre.
Men de vil alle forsvinne.
Isbreene forlater den geologiske tiden.
Endringer som en gang tok hundrevis, tusenvis,
selv millioner av år, skjer nå i et menneskes levetid.
Bestefar Árni har brukt dagene på å fotografere blomster i hagen sin.
Alt han husker, er at han elsker Hulda.
Det er en hel kasse der.
La oss se.
Det var da vi alle dro til høylandet.
Ja.
Han har mistet balansen, så vi flytter ham til et pleiehjem.
En gang finner jeg ham foran TV-en.
Han spør meg: "Hvorfor går lysbildene så fort?"
Han begynner sakte å forsvinne.
Og så er han borte.
- Si meg navnet ditt. - Árni Kjartansson.
- Når ble du født? - 26. november 1922.
Og hvilken dag er det i dag?
Det er 27.
mars 2004.
Vi samler kilder og biologiske prøver
så du kan bli klonet i det 22. århundre.
I alle disse årene trodde jeg at filmingen var en måte
å fange hvert eneste øyeblikk.
Men egentlig så jeg bare fortiden flimre bak glasset
og tok opp effekten av tid på film.
Nå ser jeg hva det egentlig var,
et forsøk på å holde fast på ting mens livet gikk fremover.
Et forsøk på å hindre alt jeg elsket i å forsvinne.
Jeg ser impulsen til å holde fast overalt.
Dette er Vannbiblioteket på Vest-Island.
Det lagrer smeltet is fra isbreene våre.
Her er vannet fra Þórisjökull.
Dette er Snæfellsjökull.
Og dette er Okjökull, samlet inn rett før den døde.
Kanskje kan isen, i form av vann, fortsatt reise i tid.
Det er jo det samme vannet.
Som isen, har det minner.
Mister det dem i væskeform?
Jeg tenker ofte på den urovekkende stillheten til en isbres død.
Det er som en sommer som bare kom og ble værende.
Vil havene deres bli laget av isbreene våre?
Regnet deres fra sjøene våre?
Deres vann er mitt vann.
Deres tid er også min.
I min familie er bestefar Jóns horisont
den samme som bestefaren hans.
Og bestefaren hans før det.
Her synger han Drømmeland,
en ode til kystslettene der han skapte seg et hjem.
...der er landet
i drømmene mine
Jóns kjærlighet til hjemmet kan høres i måten han snakker om det på.
Han kan transportere meg dit med et eneste ord.
Jeg tenker på et ord han brukte, fuglabjarg,
det islandske ordet for "fugleklippe".
Det betyr også "bråkete samling".
Han brukte det om mine foreldres bryllup.
Det var et fuglabjarg der inne. Du kunne ikke høre noe som helst.
Men fugleklippene Jón kjente, er ikke fugleklippene jeg kjenner.
Sjøfugler sliter med å tilpasse seg klimaendringene.
Nyere tall indikerer at den islandske lundebestanden
har sunket med 70 prosent siden 1995.
Biologer sier at hovedgrunnen er økt havtemperatur.
Vil dette ordet for støy nå bety et stille sted for dere?
Kanskje fuglabjarg blir et slags spøkelsesord,
som vekker minner om fugler som ikke eksisterer lenger.
Jeg tenker på navnet Island.
Om 200 år, vil det å si navnet på landet mitt også påkalle et spøkelse?
- Faren din filmer deg. - Jeg vet det.
Hvorfor?
Det er så spesielt å se en elleve år gammel jente spise kake.
- Og is. - Og is.
Hva synes du om det?
Kort tid etter Hulda sin bursdag i 2019
ble jeg bedt om å skrive noe for å minnes den døde Okjökull
for den kommende begravelsen.
Ordene skulle på en kobberplakett på fjellet der isbreen en gang bodde.
Det er både en forfatters drøm og mareritt.
Du har fire linjer.
Hvordan kan du si noe meningsfullt?
Ja, og du skriver i kobber.
Så det er ikke lett å slette om du gjør en feil.
Det er som å lage en gravstein på en kirkegård.
Noen kommer til å lese det om to, tre, fire, fem hundre år.
Kobber varer lenger enn stein, så kanskje 6000 år.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal gå frem.
Jeg skrev en gang om ødeleggelsen av et annet landskap.
Jeg ba islendinger om hjelp for å stoppe byggingen av en demning
som ville kvele en breelv.
Men jeg trodde ikke at kilden til elven kunne dø.
Og ikke på grunn av et lokalt kraftselskap,
men på grunn av verdens sult etter makt.
Jeg har aldri skrevet minneord for en isbre før. Ingen har det.
Hvordan sier man farvel til det man aldri trodde man kunne miste?
Da bestefar Árni døde, kunne jeg ikke slutte å skrive nekrologen hans.
NÅR MAN TENKER PÅ BESTEFAR
Jeg hadde for mange ord.
HAN LEDET DE FØRSTE EKSPEDISJONENE
INNEN ISBREFORSKNING
EKSPEDISJONSLEDER, FOTOGRAF
HAN MISTET FAREN SIN DA HAN VAR TOLV ÅR GAMMEL
Jeg har aldri følt meg nærmere Árni. Men han er borte.
HAN VAR HELDIG SOM MØTTE SIN LIKEMANN I HULDA
DE DANSET HELE KVELDEN
HAN INVITERTE HENNE MED TIL VATNAJÖKULL
UNDER EN STORM VAR DE FANGET I ET TELT I TRE DAGER
STEDET KALLES BRÚÐARBUNGA BLOMSTERHAGEN RUNDT HELE
Jeg skjønte at å ta farvel kunne la minnet om ham leve videre.
Bestefar Árni levde et langt liv verdt å feire.
Men Okjökulls liv ble endt av oss.
Det kan man ikke feire.
Hvordan kan jeg uttrykke omfanget av dette tapet
på en måte som når fremtiden?
Okjökulls død er ikke en enkeltstående hendelse.
Det truer livet til alt i vår sammenkoblede verden.
Strendene våre...
...skogene våre...
...årstidene våre...
...våre kjære.
Språket vårt.
Når så store omveltninger skjer...
...føles det som om kun myter er store nok til å holde det.
I mytologien vår blir verden født i is,
men ender i havet på grunn av av sjøuhyrene.
Midgardsormen.
JORMUNDGAND MIDGARDSORMEN
Han er havet og selve planeten.
I Eddaene prøver Tor å beseire slangen.
Men idet han dreper ham, dreper slangen Tor.
Vannet stiger, og slangens gift infiserer havet.
Dødsfallene deres gjør at alle gudene dør
og total ødeleggelse.
Hvordan kan jeg fortelle fremtiden omfanget av det vi har mistet
hvis fremtiden kanskje ikke eksisterer?
Se på denne. Litt til.
Nei. La den være der.
Når lyset slukker, start den. Nå kan du starte den.
Klarer ballen!
Ja, bra jobbet.
Fremover!
La meg sende deg denne sangen,
et ríma som kan transportere deg gjennom tiden.
Rimet hjalp folk å huske lange historier
før opptak eksisterte.
Det var kvinner som lærte rare dikt av bestemødrene sine.
Som lærte det av bestemødrene sine,
som lærte det av bestemødrene sine.
Du kan føle hvordan tiden krymper til ingenting
når du ser på den gjennom disse gamle kvinnene.
Rímur overfører våre forfedres historier gjennom århundrer...
Hvert vers holder fortiden i live.
Kanskje generasjonsminner
er den beste måten mennesker kan oppleve tidens dybde på.
Gratulerer med dagen
Hun har bursdag i dag
Hei, bestemor.
- Hvordan var bryllupsreisen? - Det var utrolig gøy og utfordrende.
Vi opplevde all slags vær på isbreen.
Ja.
Vi var der i tre uker.
- Tre uker? - Ja, på isbreen.
Jøss. Det er lenge.
Det var gøy.
Kan du be henne regne for deg? Når hun blir 96 år gammel?
Vil du finne ut når du er 96 år gammel?
Ja.
Vi glemte å skru på kameraet der. La oss gjøre det igjen.
Andri.
- Skal jeg si det? - Ja, du burde spørre.
Når blir du 96 år gammel?
- 2104. - 104.
Ja.
Det blir gøy å vite hva som har skjedd da.
Ja.
2104.
Når jeg ser på det sånn, begynner jeg å se en fremtid utenfor mitt eget liv.
Det er et sted der min egen datter kan være bestemor,
og der min egen bestemors minne kan leve videre.
Jeg kan røre ved tid, helt tilbake til bestemor Huldas fødsel i 1924,
hele veien til 2104, der vi kan nå deg.
Det er som et håndtrykk gjennom generasjoner.
Det var en av de siste gangene jeg filmet bestemor Hulda.
Snart døde hun også.
Det er et generasjonsskifte i familien min.
Men fra tid til annen kan jeg møte dem alle igjen.
Jeg kan fortsatt se tilbake på måten lyset reflekteres på bestefar Jón.
Og Árni.
Og Dísa.
Hei, bestemor.
Det var da jeg innså at det er det samme med folk som med blomster.
De visner til kuler
og sprer frøene sine.
Men fra roten vokser nytt liv.
Jeg filmet ikke mye i begravelsene, bare et par klipp.
...men jeg tror det er bra for meg å se henne sånn.
- Hvilken jakke har du på deg? - Bestefar sin.
- Ja, fin. - Slettejakken.
Gå!
Jeg vil at du skal se hvordan livet vårt beveger seg i rim.
Begravelser lever i solnedganger.
Bursdager i soloppganger.
Bryllup lever i medmennesker.
Sommermigrasjonene våre lever i bekker.
Avlinger på flomslettene.
Hele denne tiden har naturen registrert det rundt oss.
I disse syklusene av tid og vann
føler jeg en direkte forbindelse til alle forfedre og etterkommere.
Men vår tid er ulik alle tidligere tider.
De som synger svanesangene
Slås ned av tiden
Den nye æraen visker ut
Våre rims fotspor
Den eneste måten å holde versene
Til morsmålet i live på
Er å putte dette i barnemunner
Hlynur.
Dette ríma som fikk sønnen min til å sove, er en elegi,
et farvel til livet sangeren elsket.
Hun oppfordrer lytteren til å ta vare på det som er igjen.
Sorgens ord reiste inn i en fremtid som, for henne,
virket over, men de nådde meg likevel.
Jeg fikk æren av å skrive teksten på plaketten.
Det er en merkelig situasjon for en forfatter å skrive i kobber,
noe som vil vare lenger enn alt papir.
Det vil vare lenger enn steinen.
ET BREV TIL FREMTIDEN
Dette peker innover, men også langt inn i fremtiden.
Så folk kommer opp hit og kan se på horisonten.
Men de vil også se på ordene på denne plaketten,
der vi vedgår at vi vet hva som skjer.
Og vi vet hva som må gjøres,
men kun de som leser ordene, vil vite
om vi faktisk håndterte utfordringen vi ble gitt.
ET BREV TIL FREMTIDEN
Ok er første isbre som mister bre-statusen.
Det forventes at alle isbreene går samme vei.
Med dette vedgår vi at vi vet hva som skjer
og hva som må gjøres.
Kun du vet om vi klarte det.
August 2019 415 ppm CO2
Jeg står der isen en gang var
og ser over dalen til nabofjellet.
Et tykt isdekke, ennå en isbre,
beveger seg sakte nedover skråningen.
Hei, hva gjør du?
- Den er ute av fokus. - Ja, veldig ute av fokus.
Skulle den ikke være i fokus? Den fokuserer ikke.
Før Hulda døde, ble barna mine kamerafolk.
Vi hjalp Hulda i hagen mange ettermiddager.
Her kommer det.
Hva tenker du om tid?
- Tid? - Ja.
Tiden går utrolig fort.
Det er alltid mye å gjøre.
Jeg føler meg aldri alene.
Og jeg begynner ofte å snakke.
Det føles som om han sitter i stolen ved siden av meg.
Vi har hatt et godt liv. Det er godt å ha minnene.
Jeg begynner å lukte isbreen i april, og jeg gleder meg til å dra.
Men nå er det lenge siden jeg dro.
Jeg må fly dit, tror jeg.
Jeg kan ikke sende deg en isbre...
...men jeg kan i det minste sende deg dette.
En portal til en tid da isbreer fortsatt lever,
holdt åpen så de kan fortsette å leve.
Jeg skulle ønske jeg visste hvordan du mottok den...
...men kun tiden vil vise.
Oversatt av: Arnfinn Vassbø