Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
PENTRU CEI DRAGI
DACĂ GĂSIȚI ACEASTĂ CAPSULĂ A TIMPULUI APĂSAȚI REDARE
Bună.
Bună ziua.
Sper să primești asta.
Nu ne vom întâlni niciodată pentru că trăim în vremuri diferite.
Nu-ți pot trimite un ghețar...
dar măcar îți pot trimite asta.
Capsula asta ar fi putut fi plină cu șerpi din Amazon.
Acest boa de pe umerii mei e al unchiului meu preferat, John.
După 15 ani, mă invită să-l ajut să studieze
obiceiurile de împerechere ale anacondei uriașe din Venezuela.
Aș fi fost aici,
dar aceste planuri încurcă ritualul meu de împerechere.
Așa că rămân în habitatul meu din Islanda,
scriind poezie și SF.
Cartea lui Andri Snær Magnason, "Povestea Planetei Albastre",
a atras multă atenție.
E poate cel mai politic roman islandez pe care l-am citit de multă vreme.
Hulda!
Acolo e limba ghețarului. Hopa!
Acolo e ghețarul.
Acolo!
Primul lucru pe care ți-l trimit
e o poveste pe care le-o spuneam copiilor mei.
E despre casa noastră.
Mai întâi, a fost vidul.
Apoi, focul a întâlnit gheața.
În haos s-a născut Auðhumla, o vacă făcută din gheață și zăpadă.
Din trupul ei au ieșit sute de ghețari...
care au sculptat munți și văi.
Din ugerele ei au curs patru râuri care au hrănit lumea.
Gheața ei și-a făcut o casă aici, în Islanda,
iar Islanda a devenit o casă pentru noi toți.
Am trăit cu gheața timp de 1.000 de ani.
Zâmbește!
"Ísgland". Islanda?
- E corect? - Da.
- Bravo. - Islanda.
Dar ăsta a fost doar începutul
și veți avea nevoie de multe povești.
Pot vedea aurora boreală! Mamă!
Uite, se mișcă.
- Mamă! Au dispărut... - Acum sunt aici.
Nu știu câți ani vei avea când vei primi asta.
Am 53 de ani și îți vorbesc din anul 2026.
Și așa arată Islanda acum.
Nu cred că am mai văzut ceva atât de frumos.
- Vă place, fetelor? - E minunat.
E un drum foarte frumos.
- Andri, ești cu noi? - Da.
Dragostea mea pentru acest loc vine de la cei care m-au crescut...
părinții mei...
și bunicii mei.
Suntem o familie a începuturilor și sfârșiturilor.
Bunicul Jón a fost ultimul dintr-un șir de 1.000 de ani
care s-a născut la această fermă.
Bunica Dísa a fost mereu prima care râdea.
Și bunica Hulda, prima femeie care a zburat în Islanda.
Bunicul Árni, printre primii care au explorat ghețarii Islandei.
Dar eu am devenit primul care și-a luat adio de la ceva...
ce nu credeam că putem pierde.
Mulți ani trăiască...
Suntem în 2019.
Hulda, mezina mea, împlinește 11 ani.
Mamă!
Și ultimea mea bunică, numită tot Hulda, e încă în viață.
Te ridici la înălțimea așteptărilor, Hulda.
"Huldele" sunt aici.
Bunica Hulda a fost căsătorită cu bunicul meu Árni timp de 60 de ani.
Acum, lucrurile pe care le iubesc cel mai mult pe lume încep să moară.
GHEȚARII GODALANDS, EYJAFJALLAJÖKULL ȘI VALEA MIRE
GHEȚARUL LUNG ȘI GHEȚARUL TEMPLULUI
GHEȚARUL VATNA
GHEȚARUL OK
În 2014, ghețarul Ok a fost primul care a murit
din cauza schimbărilor climatice.
O înmormântare pentru a-l comemora va avea loc în august.
Această înmormântare este prima de acest fel din lume.
O înmormântare pentru un ghețar pare ireală...
ca și cum sentimentul de "acasă" dispare.
Colecționez poveștile bunicilor despre ghețari de când mă știu.
Și acum, dintr-o dată, le văd într-o lumină nouă.
Simt nevoia să le adun pe toate,
gândindu-mă că ar putea fi utile pe viitor.
Să ți-o trimit pe preferata mea,
cum s-au îndrăgostit bunicii mei pe gheață.
Asta e filmarea lor.
Iată-i în luna de miere, în 1956.
Și iată-i în 2004, 2010...
și 2017.
De la o vârstă fragedă, mi-am dorit să merg la munte.
Primăvara, în mod ciudat, am început să simt un miros de ghețar.
- Ce e un "miros de ghețar"? - Nu-l pot descrie.
Era ceva special.
Era un miros care mă înveselea.
- Când v-ați cunoscut? - La o întâlnire a alpiniștilor.
Mi-a plăcut de ea imediat.
Obișnuiam să-i spun mamei...
"Aș fi vrut să fiu băiat, ca să pot face asta și asta".
Să am mai multe aventuri.
Eram dispusă la orice.
Árni îmi spune: "Mergem la ghețarul Vatnajökull".
I-am zis: "Pot să vin și eu?"
Schiorii locali m-au întrebat
dacă sunt nebun să duc o femeie la Vatnajökull.
E complet ridicol!
Cel mai mare ghețar e Vatnajokull.
Acoperă o doisprezecime din suprafața Islandei
și e cel mai mare din Europa.
Călătoriile spre Vatnajokull sunt un act de curaj
pentru alpiniștii bine echipați și foarte experimentați.
Am petrecut o săptămână întreagă pe ghețar.
Nu ne-am mai despărțit de atunci.
Ne-am căsătorit vineri
și am plecat a doua zi dimineață într-o călătorie de trei săptămâni.
După aceea, mergeam des la ghețarul Vatnajökull
cu Societatea Glaciologică Islandeză.
Acesta a fost începutul măsurătorilor.
Sunt aceleași măsurători pe care le fac și azi.
- Ți-a fost vreodată frig? - Nu, niciodată.
Eram proaspăt căsătoriți!
Consideri ghețarul a doua ta casă?
Da.
E o altă lume în vârful unui ghețar.
Totul e alb.
E nesfârșit.
Câți ani ai acum?
- Am uitat totul. - Împlinești 95 de ani, Árni.
- 95? - Da.
- Da, ține evidența pentru mine. - Da, țin.
Complet.
Și mereu o ții.
Nu știu cum aș fi trecut prin viață
dacă n-aș fi avut-o alături de mine.
Vreau să cunoașteți ghețarii la fel ca bunicii mei.
Așa cum îi cunosc eu.
Așa sună un ghețar.
Nu se vede, dar se mișcă.
Când zăpada se acumulează suficient de mult, an după an,
gheața devine grea și începe să se miște sub propria greutate.
Această mișcare definește un ghețar, gheața care a prins viață.
Viața unui ghețar se desfășoară în timp geologic,
de-a lungul secolelor și mileniilor, în loc de luni și ani.
Albastrul este culoarea gheții îmbătrânite.
Cu cât e mai adânc albastrul, cu atât e mai adânc timpul.
Atâta timp cât ninsorile iernii depășesc topirea verii,
ghețarul va continua să plutească.
Acest ciclu aduce viață pe uscat.
Bunicii mei credeau că ghețarii vor fi mereu acolo.
Și eu am crezut asta.
Dar, într-o zi, în 2014, asta a apărut la știri...
GHEȚARUL OK
Ghețarul Ok era pe un munte din vestul Islandei.
A fost mereu cunoscut drept cel mai mic ghețar al Islandei,
dar nu va mai fi considerat ghețar,
deoarece glaciologul Oddur Sigurðsson urcă pe munte
pentru a emite un certificat de deces pentru ghețar.
Cauza morții e căldura extremă a verii.
Ghețarul Ok avea doar 700 de ani când a dispărut.
Adică era doar un pui printre ghețari.
În jurul anului 1900, avea cam 15 kilometri pătrați.
Dar, în ultimii 15 ani,
s-a micșorat mai repede decât credeam că se pot micșora ghețarii.
S-a micșorat remarcabil de repede.
Nu se mai mișcă și de aceea e "gheață moartă".
Mă întreb dacă moartea unui ghețar
îți va părea la fel de istorică precum îmi pare mie.
Pentru mine, atunci s-a prăbușit orizontul.
Viitorul îndepărtat despre care am fost avertizați e acum aici.
Timpul se scurge.
Prima dată când m-am simțit așa, am luat o cameră.
Și, fără să știu, am făcut această capsulă a timpului pentru tine.
E 1997,
iubita mea Magga tocmai a născut primul nostru copil, Hlynur.
E prima baie a lui Hlynur cu mama lui.
Nu e frumos?
În același timp, bunicul Jón ne spune că ar putea fi pe moarte.
Așa că venim toți în fugă la casa lui de la mare.
Aici avem patru generații întinse pe iarbă.
Moștenitorii tronului.
Cel mai în vârstă, cu fiul cel mare, și fiul său cel mare, și fiul său.
Cel mai în vârstă dintre toți.
Uite ce tare e!
Nu sunt pregătit să-mi iau rămas-bun.
La începutul verii, m-am angajat la Arhivele Naționale,
un loc care păstrează cele mai vechi documente din Islanda.
Fiecare arhivă e un portal care mă trimite în alt timp.
Călătoresc prin Edde până în 1220,
când miturile despre zei și cosmos sunt transcrise pentru prima dată.
Cartea așezărilor mă duce în 874,
la stabilirea primilor oameni în Islanda.
Acum sunt în 1862, într-o poveste din folclor despre elfi.
Aici, un elf a ademenit un păstor în casa ei din interiorul stâncilor.
Apoi, ajung în sufrageria unei bătrâne născute în 1918.
Cântă una dintre cele mai vechi forme de artă din Islanda,
poeme-cântec numite "rímur", cuvântul islandez pentru rimă.
Rímur pare o descoperire atât de mare, încât o împărtășesc la televizor.
Nu mai auzisem așa ceva.
Când am început să ascult cu atenție, versurile conțineau atâta tristețe.
Era despre prăbușirea vechilor obiceiuri.
Ascultând repetiția și ritmul constant,
am devenit fermecat de ele.
Îi pun înregistrările fiului meu când devine agitat.
Se calmează imediat ce încep melodiile.
Bătrâna care îi cântă fiului meu ca să adoarmă
reînvie o lume pierdută pentru mine, până acum.
Îl filmăm acum, când nu poate face nimic.
Și când începe să vorbească și să se distreze,
nu-i vom face deloc poze.
Dar voi avea mereu asta.
N-am fost niciodată un tocilar adevărat cu o cameră adevărată.
Dar, gândindu-mă la ultima vară a bunicului Jón,
iau ce am la îndemână și apăs pe înregistrare.
Andri, chestia aia are zoom?
Da.
- Ești sigur? - Da.
Când te uiți în urmă la ultimii 50 de ani, ce iese în evidență?
Ce?
Că e distractiv să faci greșeli.
- E distractiv să faci greșeli? - Da.
Asta iese în evidență.
- Iese în evidență? - Da.
- Și nu merită să economisești bani. - Nu merită.
- Nu. - Nu.
Cu cât filmez mai mult, cu atât mai mult rețin fiecare cuvânt al lui.
E ca și cum filmarea cu el îl poate transporta în viitor,
unde îl pot reîntâlni.
A fost cea mai frumoasă cerere în căsătorie și mărturisire
pe care am auzit-o de la o femeie.
Chiar așa?
Nicio islandeză n-a spus ceva atât de frumos.
- Ce a spus? - Vrei să știi ce a spus?
E secret.
Cea mai frumoasă cerere pe care am auzit-o.
- E secret. - E secret.
- Dar ar trebui să-i spunem lui Andri. - Nu!
De acum înainte, țin camera pornită și înregistrez tot ce-mi place.
Totul e acoperit de flori.
Spectacolul de gimnastică al lui Pétur Jónsson.
E Bósi, se duce să înoate. Se apropie miezul nopții.
Bunico!
Joacă dodgeball. O conservă de frișcă.
Prăjitură frumoasă. E ora 11. E timpul pentru aruncarea cizmei.
Friptura e gata.
- Bună, Magga. - Bună.
- Bună, Hlynur. - Bună.
- Câți ani ai acum? - Patru.
- Câți ani ai, Hlynur? - Cinci.
- Șase ani. - Bună, Kristín Lovísa.
Împlinești șase luni? Hulda Filippía, azi împlinești un an?
- Elín Freyja, câți ani ai? - Doi ani.
Acum am trei.
- Ai înnebunit? - Sunt un copil sălbatic!
- Am doar un an. - Bebelușul...
Magga, uite ce tânără ești! Doar 30 ani.
31.
- Și eu câți ani am? - Ai cinci ani!
În familia noastră, bunicul Árni a fost primul arhivar.
Prin înregistrările lui, pot pătrunde în amintirile lui.
Și multe dintre amintirile lui mă duc în locul cel mai iubit de el.
Ai făcut fotografii deosebite pe ghețar.
Da, am făcut...
Când eram mic, bunicul Árni punea diapozitive
și ne spunea povești cu aventuri.
Fiecare fotografie îi împrospătează memoria lui Árni.
Aici își amintește de fericirea Huldei
când gheața se amestecă cu norii.
Aici își amintește locuri care așteaptă să fie numite.
Ghețarul îi joacă feste și memoriei sale.
"Așa e pe un ghețar", spune bunicul Árni.
"Crezi că ai mai mers pe cărarea asta,
dar, deodată, apare o crăpătură".
Și, din când în când...
apare câte o dalie din grădina lui.
Cu acest diapozitiv, Árni vorbește despre un anumit fel de pace.
După atâția ani, înțeleg ce înseamnă pacea asta.
Care e prima ta amintire?
Îmi amintesc destul de bine când a murit tata.
- Câți ani aveai când s-a înecat? - Aveam 12 ani.
Evident, a fost un șoc foarte mare.
Mereu am crezut că amintirea asta l-a îndepărtat de ocean
și l-a dus la deal.
Și pentru Hulda, ghețarii erau un loc de consolare.
Mai întâi, am fost logodită cu altul și am avut gemeni cu el.
Două fete minunate.
A plecat să studieze în Statele Unite.
Și-a găsit o americancă și s-a despărțit de mine.
Evident, a fost un șoc.
A găsit putere în cer și în gheață.
Bunicul Árni aseamănă fotografia cu ghețarii.
Și ei înregistrează trecerea timpului.
Ghețarii noștri conțin o erupție vulcanică din 1918...
alta din 1983...
una din 2004...
și 2011.
Bulele din gheață conțin aer străvechi
care spune povești despre anotimpurile trecute.
Căldura lor, frigul lor,
precipitațiile lor, polenul lor, poluanții lor.
Bunicii mei au fost printre primii
care au atins această arhivă a timpului îndepărtat.
A fost atinsă o nouă etapă în cercetarea ghețarului Vatnajökull.
Forau pentru a ajunge la miezul de gheață de acolo.
Eu asistam. Iată-mă!
A fost fantastic.
S-a obținut un miez de gheață care conține informații valoroase
despre structura internă a ghețarilor de temperatură medie
și informații despre schimbările climatice începând cu anul 1500.
A fost și este ceva special.
Árni și Hulda îmi spuneau că, dacă ții un miez de gheață,
ții în mână amintirile Pământului.
Zâmbiți!
Fac un videoclip.
La mulți ani, campionule!
Azi e ziua ta...
De aceea cântăm un cântec...
În aceeași zi...
Te-ai născut...
Felicitări pentru ziua ta, norocosule!
Bunicul Árni nu-și va aminti de petrecerea asta.
Când îi spun că a fost ziua lui, zice: "Ce distractiv! Câți ani am acum?"
Bunicule, îți amintești luna de miere?
- Dacă-mi amintesc... - Luna de miere de pe Vatnajökull?
- Nu, nu-mi amintesc. - E în regulă.
A devenit foarte uituc.
Spune că s-a întâmplat într-o zi, ca o crăpătură...
nu-și amintea niciun detaliu.
Trebuie să vă sărutați!
Trebuie să o săruți.
Bunico!
Acum nu pot clipi fără să treacă o lună întreagă.
Așa!
Grozav! Grozav!
- Cât a exersat? 15 minute? - 15 minute.
E ora 07:00 și termometrul arată...
- 36 de grade. - 36?
Termometrul de pe casă arată 50.
În ce țară suntem?
Credeam că am mai mult timp.
Am atâtea să-l întreb pe Árni...
și atâtea lucruri pe care nu le voi ști niciodată.
Sub ghețarul Vatnajökull se află o familie neliniștită de vulcani.
Insula noastră imprevizibilă ascunde multe necunoscute,
cum ar fi când ar putea erupe un vulcan
și ar putea dezlănțui un potop glaciar.
Vedem apa din ghețar curgând pe pantă.
O forță formidabilă.
Mereu ne-am luptat cu elementele naturii
și ne-am adaptat viețile în funcție de ele.
Potopul a smuls aisberguri uriașe de pe marginea ghețarului
și le-a aruncat departe, peste nisipuri.
Cei de aici simt cât de mică e omenirea în comparație cu toate astea.
Venerarea acestor forțe e întipărită în poveștile bunicilor mei.
Pobveștile lor reflectă o viziune asupra lumii în care natura e vie.
Și plină de mistere.
Înainte să schimbăm peisajul, erau aceste stânci,
am văzut "Oamenii Ascunși" pe vremuri.
Odată am văzut un Om Ascuns apărând brusc și dispărând.
- A dispărut? - Da.
"Sunt o femeie elf", spune ea.
"Unii dintre noi trăiesc pe stânci,
în timp ce alții trăiesc în pietre".
A spus: "Nu mă poți vedea niciodată pe deplin,
fiindcă e nevoie de multă energie ca să-ți apar".
"Dar, dacă atrag mai multă energie, pot să-ți vorbesc".
"Și chiar să te influențez".
Cum sunt pantalonii noi?
Sunt frumoși.
- I-am scurtat. - Da.
Erau prea lungi.
Nu pot rezista voinței femeii elf.
Va continua să apară până voi ceda.
De exemplu, mi-a ordonat să mă însor cu Dísa.
Și am făcut-o.
Mulți din generația bunicilor mei au astfel de povești.
Fiecare colină are o legendă.
Fiecare râu, o poveste populară.
Fiecare ghețar, o lume ascunsă.
Când lucram la Arhivele Naționale, am găsit această înregistrare...
Un fermier povestind o legendă despre o pădure mitică din gheață.
Acum sute de ani,
au găsit bușteni de mesteacăn
la marginea ghețarului.
E foarte ciudat.
Nu înțeleg, dar nu spun că nu e adevărat.
De secole, cei care locuiesc la baza ghețarului Vatnajökull
observă buștenii care se răsar din gheață.
E o priveliște ciudată într-o țară aproape lipsită de copaci,
stârnind zvonuri despre o pădure în interiorul ghețarului.
Un loc care ascunde proscriși și troli, unde timpul stă în loc.
Dar legenda are un sâmbure de adevăr.
E în jurul anului 900.
Primii noștri strămoși tocmai au sosit și au găsit copaci crescând aici.
L-au numit Breiðamörk, "Pădurea Întinsă".
De-a lungul anilor,
o limbă glaciară curge pe munte și îngheață copacii în timp.
Suntem în 2026, iar acea limbă e încă aici...
numită acum Breiðamerkurjökull, "Ghețarul Pădurii Întinse".
Un nume care leagă această gheață vie de întemeierea Islandei.
Un glaciolog e îngrijorat de retragerea ghețarilor islandezi
din ultimele decenii.
Spune că nu vom mai avea ghețari în 200 de ani, posibil mai devreme.
O astfel de veste proastă este fără precedent în istorie.
Și ne surprinde cum se retrage din ce în ce mai repede.
Asta se întâmplă și în Antarctica, în Groenlanda,
în Himalaya și în toate zonele cu ghețari.
Ghețarii din Islanda au 1000 de ani.
Într-un fel, înseamnă că pierdem cinci ani de istorie în fiecare an.
Eu mă lupt cu moartea unui ghețar.
Și iată știrile: toți vor dispărea.
Ghețarii părăsesc timpul geologic.
Schimbări care odată au durat sute, mii, chiar milioane de ani
se desfășoară acum într-o singură viață umană.
Bunicul Árni își petrece zilele fotografiind florile din grădina lui.
Nu-și amintește decât că o iubește pe Hulda.
E o cutie întreagă acolo.
Să vedem.
Asta e de când am plecat cu toții în munți.
Da.
Își pierdea echilibrul, așa că l-am mutat la un centru de îngrijire.
La o vizită, l-am găsit în fața televizorului.
M-a întrebat: "De ce se mișcă diapozitivele așa de repede?"
Începe să dispară încet.
Apoi se stinge.
- Spune-mi cum te cheamă. - Arni Kjartansson.
- Când te-ai născut? - Pe 26 noiembrie 1922.
Ce zi e azi?
E 27 martie
2004.
Colectăm surse și mostre biologice
ca să poți fi clonat în secolul 22.
În toți acești ani, am crezut că filmarea mea
era un mod de a îmbutelia fiecare moment.
Dar, de fapt, priveam trecutul pâlpâind în spatele sticlei,
observând efectele timpului pe casetă.
Acum văd ce a fost:
mă agățam de viață în timp ce înaintează,
încercând să opresc tot ce am iubit să-mi scape.
Văd peste tot impulsul de a ne agăța.
Aceasta e Biblioteca Apei din vestul Islandei.
Stochează gheața topită din ghețarii noștri.
Iată apă din ghețarul Þóris.
Aici e ghețarul Snæfells.
Iar acesta e ghețarul Ok, colectat chiar înainte să moară.
Poate că, sub formă de apă, gheața încă ar putea călători în timp.
E aceeași apă, la urma urmei.
Ca gheață, păstrează amintiri.
Ca lichid, le pierde?
Mă gândesc adesea la liniștea tulburătoare a morții unui ghețar.
E ca o vară care a venit și a rămas.
Oceanele voastre vor fi făcute din ghețarii noștri?
Ploaia voastră din mările noastre?
Apa voastră e apa mea.
Timpul vostru e și al meu.
În familia mea, orizontul bunicului Jón e orizontul bunicului său.
Și al bunicului său de dinainte.
Aici cântă "Tărâmul viselor",
o odă adusă câmpiilor de la mal, unde și-a făcut căminul.
Acolo e pământul...
...viselor mele.
Dragostea lui Jón pentru casa lui se vede din cum vorbește despre ea.
Mă poate transporta acolo cu un singur cuvânt.
Mă gândesc la un termen pe care l-a folosit, "fuglabjarg",
cuvântul islandez pentru "stânca păsărilor".
Înseamnă și "o adunare zgomotoasă".
Așa a descris nunta părinților mei.
Era un "fuglabjarg" total acolo. Nu se auzea nimic.
Dar stâncile păsărilor pe care le știa Jón
nu mai sunt stâncile păsărilor pe care le știu eu.
Păsările marine se adaptează greu la schimbările climatice.
Cifrele recente arată că populația de papagali-de-mare islandezi
a scăzut cu 70% din 1995.
Biologii spun că principalul motiv e creșterea temperaturii oceanului.
Acest cuvânt pentru "zgomot" se va referi acum la un loc tăcut?
Poate că "fuglabjarg" va deveni un fel de cuvânt-fantomă,
iar rostirea lui va stârni o amintire a unor păsări care nu mai există.
Mă întreb despre numele "Islanda".
Peste 200 de ani, numele țării mele va invoca o fantomă?
- Tatăl tău te filmează. - Știu.
De ce?
E special să vezi o fată de 11 ani mâncând tort.
- Și înghețată. - Și înghețată.
Ce părere ai?
La scurt timp după ziua de naștere a Huldei, în 2019,
mi s-a cerut să scriu ceva în memoria ghețarului Ok,
pentru funeraliile care urmau să aibă loc.
Cuvintele urmau să apară pe o placă de cupru,
pe muntele unde a trăit cândva ghețarul.
E visul și coșmarul oricărui scriitor.
Ai patru replici.
Cum poți spune ceva care să aibă însemnătate?
Da, și scrii în cupru.
Deci nu ai un buton de ștergere dacă faci o greșeală.
E ca atunci când faci o piatră funerară într-un cimitir...
Cineva o va citi în doi, trei, patru, 500 de ani.
Cuprul rezistă mai mult decât piatra, deci poate 6.000 de ani.
Nu știu cum să abordez asta.
Odată am scris despre distrugerea unui alt peisaj.
Le-am cerut islandezilor să oprească construcția unui baraj
care ar îneca un râu glaciar.
Dar nu m-am gândit niciodată că sursa râului ar putea muri.
De data asta, nu din cauza unei companii locale de electricitate,
ci din cauza foamei de putere a lumii.
N-am scris niciodată un memorial pentru un ghețar. Nimeni n-a făcut-o.
Cum îți iei adio de la ceva ce nu credeai că poți pierde?
Când a murit bunicul Árni, nu m-am putut opri din a-i scrie necrologul.
"Dacă te gândești la bunicul..."
Am avut prea multe cuvinte.
"A fost liderul expediției în primele călătorii de cercetare a ghețarilor."
"Și-a pierdut tatăl la 12 ani".
Nu m-am simțit niciodată mai apropiat de Árni. Și totuși, s-a dus.
"A avut norocul să-și întâlnească egalul: pe Hulda, bunica mea."
"Au dansat toată seara...
și a invitat-o într-o expediție la Vatnajokull."
"Într-o furtună, au fost blocați într-un cort mic timp de trei zile."
"Locul acela se numește Brudarbunga". "Flori pretutindeni."
Am înțeles cum despărțirea i-ar putea face amintirea să dăinuie.
Bunicul Árni a avut o viață lungă, demnă de sărbătorit.
Dar viața ghețarului Ok a fost curmată de noi...
asta nu se sărbătorește.
Cum pot exprima amploarea acestei pierderi
într-un mod care să atingă viitorul?
Moartea ghețarului Ok nu e un eveniment singular.
Amenință viața a tot ce există în lumea noastră interconectată.
Plajele noastre...
pădurile noastre...
anotimpurile noastre...
cei dragi nouă.
Limba noastră.
Când are loc o răsturnare de o asemenea amploare...
doar miturile par suficient de mari pentru a o susține.
În mitologia noastră, lumea se naște în gheață,
dar se sfârșește în ocean, prin intermediul monștrilor marini.
Șarpele din Midgard...
este oceanul și planeta însăși.
În Edde, Thor încearcă să învingă șarpele.
Dar, chiar când îl ucide, șarpele îl ucide pe Thor.
Apele cresc și veninul șarpelui infectează mările.
Moartea lor reciprocă declanșează moartea tuturor zeilor
și o distrugere totală a tuturor lucrurilor.
Cum pot spune viitorului cât de mult am pierdut,
dacă viitorul s-ar putea să nici nu existe?
Uită-te aici. Încă puțin.
Nu. Las-o acolo!
Când se stinge lumina, pornește-o. Acum o poți porni.
Îndepărtează mingea!
Da, bravo.
Și înainte!
O să-ți trimit acest cântec, o Ríma care te poate transporta în timp.
Tiparele de rimă au ajutat oamenii să-și amintească povești lungi
înainte să existe tehnologia de înregistrare.
Erau femei care învățau poezii ciudate de la bunicile lor,
care le învățau de la bunicile lor,
care, la rândul lor, le învățau de la bunicile lor.
Poți simți cum timpul se micșorează,
când îl privești prin aceste bătrâne.
Rímur transmite poveștile ancestrale de-a lungul secolelor...
fiecare vers e un recipient care păstrează trecutul viu.
Poate că memoria generațională e cea mai apropiată cale
prin care oamenii pot experimenta profunzimea timpului.
La mulți ani, Hulda Filippía
Azi e ziua ei...
Bună, bunico.
- Cum a fost călătoria de nuntă? - Foarte distractivă și provocatoare.
Am experimentat tot felul de condiții meteo pe ghețar.
Da.
Am stat acolo trei săptămâni.
- Trei săptămâni? - Da, pe ghețar.
E mult timp.
A fost distractiv.
Poți s-o rogi să-ți calculeze? Când va împlini 96 de ani?
Vrei să-ți dai seama când vei împlini 96 de ani?
Da.
Am uitat să pornim camera. S-o facem din nou.
Andri...
- S-o spun? - Da, ar trebui să întrebi.
Când vei împlini 96 de ani?
- În 2104. - În 104.
Da.
Va fi amuzant să știm ce s-a întâmplat până atunci.
Da.
În 2104.
Privind lucrurile așa,
un viitor dincolo de viața mea începe să devină clar.
E un loc unde propria mea fiică ar putea fi bunică
și unde amintirea bunicii mele poate dăinui.
Pot atinge timpul, de la nașterea bunicii Hulda, în 1924,
până în 2104, când am putea ajunge la tine.
E ca o strângere de mână a generațiilor.
A fost una dintre ultimele dăți când am filmat cu bunica Hulda.
În curând, avea să moară și ea.
E o schimbare de generații în familia mea.
Dar, din când în când, îi pot reîntâlni pe toți.
Încă îmi amintesc cum se reflectă lumina pe bunicul Jón.
Și pe Árni.
Și pe Dísa.
Bună, bunico.
Atunci mi-am dat seama că e la fel cu oamenii ca și cu florile.
Se ofilesc
și își împrăștie semințele.
Dar din rădăcină răsare o nouă viață.
Am înregistrat doar câteva clipuri de la înmormântările lor.
...dar cred că mă ajută s-o văd așa.
- Ce haină porți, Hlynur? - Haina bunicului.
- Da, frumos. - Jacheta câmpiilor.
Du-te!
Vreau să vezi cum viețile noastre se mișcă în rime.
Înmormântările trăiesc în apusuri.
Aniversările, în răsărituri.
Nunțile trăiesc în semeni.
Migrațiile noastre de vară trăiesc în pâraie.
Recoltele în luncile inundabile.
În tot acest timp, natura păstrează înregistrări peste tot în jur.
În aceste cicluri ale timpului și apei,
simt o legătură directă cu toți strămoșii și cu toți urmașii.
Dar timpul nostru nu seamănă cu niciun altul.
Cântăreții cântecelor de lebădă
sunt doborâți de Timp
Noua eră șterge
urmele rimelor noastre...
Singurul mod de a păstra
vii versurile limbii materne...
e să punem asta în gurile copiilor.
Hlinur.
Această ríma care mi-a adormit fiul e o elegie,
un rămas-bun de la viața prețuită de cântăreață.
Îl îndeamnă pe ascultător să aibă grijă de ce a mai rămas.
Cuvintele de jale au călătorit într-un viitor care, pentru ea,
părea pierdut, dar tot au ajuns la mine.
Am avut onoarea să scriu textul de pe această placă.
Și e o situație ciudată pentru un scriitor să scrie în cupru,
ceva care va rezista mai mult decât hârtia,
mai mult decât această piatră.
O SCRISOARE CĂTRE VIITOR
Asta indică spre interior, dar și spre viitorul îndepărtat.
Așa că oamenii vin aici și pot privi orizontul.
Dar se vor uita și la cuvintele de pe aaceastă placă,
și anume că recunoaștem că știm ce se întâmplă.
Și știm ce trebuie făcut,
dar numai cei care vor citi cuvintele
vor ști dacă am făcut față provocării care ni s-a dat.
O SCRISOARE CĂTRE VIITOR
Ok e primul ghețar islandez care pierde statutul de ghețar.
În 200 de ani, toți ghețarii vor urma aceeași cale.
Acest monument recunoaște că știm ce se întâmplă
și ce trebuie făcut. Doar voi știți dacă am făcut-o.
August 2019 415 ppm CO2
Stând în locul unde a fost cândva gheața,
privesc peste vale, spre muntele vecin.
O bucată groasă de gheață, deocamdată încă un ghețar,
se mișcă încet pe pantă.
Ce faci?
- E neclar. - Știu, foarte neclar.
Nu trebuia să fie clar? Nu e clar.
Înainte să moară Hulda, copiii mei deveneau cameramani.
Am ajutat-o pe Hulda în grădină multe după-amiezi.
Începe.
Ce părere ai despre timp?
- Timp? - Da.
Timpul trece incredibil de repede.
Mereu sunt multe de făcut.
Nu mă simt niciodată singură.
Adesea, când încep să vorbesc,
simt că el stă pe scaunul de lângă mine.
Am avut o viață foarte plăcută. E bine să ai amintiri.
Încep să simt mirosul ghețarului în aprilie și abia aștept să merg.
Dar a trecut mult timp de când n-am mai fost.
Cred că ar trebui să urc cu avionul.
Nu-ți pot trimite un ghețar...
dar măcar îți pot trimite asta.
Un portal către o perioadă în care ghețarii sunt încă vii,
ținuți deschiși, ca să poată continua să existe.
Aș vrea să știu cum l-ai primit...
dar numai timpul ne va spune.
Traducere: Alexandra Cristea