Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
MOJIM MILOVANÝM
AK NÁJDETE TÚTO ČASOVÚ KAPSULU, PROSÍM, KLIKNITE NA PREHRAŤ
Ahojte.
Dúfam, že sa k vám toto dostane.
Nikdy sa nestretneme, lebo žijeme v iných časoch.
Nemôžem vám poslať ľadovec…
ale aspoň vám môžem poslať toto.
ČAS A VODA
Táto kapsula mohla byť plná hadov z Amazónie.
Veľhad kráľovský, ktorého mám na pleciach, patrí môjmu obľúbenému strýkovi Johnovi.
O 15 rokov neskôr ma pozve, aby som s ním vo Venezuele skúmal
rozmnožovanie anakondy veľkej.
Bol by som tu,
ale do cesty mi prišiel vlastný ľúbostný život.
Tak zostávam doma na Islande
a píšem poéziu a sci-fi.
Kniha Andriho Snæra Magnasona Príbeh modrej planéty
vzbudila veľký ohlas.
Je to asi najpolitickejší islandský román, aký som za posledné roky čítal.
Hulda!
Pozri, tam je splaz ľadovca.
Ups!
Tam je ľadovec.
Tam!
Najprv vám porozprávam príbeh, ktorý som kedysi rozprával svojim deťom.
Je o našom domove.
Na začiatku bola prázdnota.
Potom sa stretol oheň s ľadom.
Z chaosu povstala Auðhumla, krava stvorená z mrazu a snehu.
Z jej tela vznikli stovky ľadovcov…
ktoré vytesali hory a údolia.
Z jej vemena vytiekli štyri rieky, ktoré dali život svetu.
Jej ľad vytvoril domov tu na Islande
a Island sa stal domovom nás všetkých.
Už tisíc rokov žijeme s ľadom.
Usmej sa!
„Ísgland…“ Ísgland?
- Je to správne? - Áno.
Výborne.
Island.
Ale to bol len začiatok
a budete potrebovať ešte veľa príbehov.
Zachytil som polárnu žiaru!
Páni!
Aha, hýbe sa.
Páni! Zmizla.
Teraz je tamto.
Neviem, koľko budete mať rokov, keď si toto vypočujete.
Ja mám 53 rokov a prihováram sa vám z roku 2026.
A takto dnes vyzerá Island.
Nemyslím si, že som niekedy videl niečo krajšie.
- Ako sa vám to páči, baby? - Je to úžasné.
To je ale krásna cesta.
- Andri, si s nami? - Áno.
Lásku k tomuto miestu som zdedil po tých, ktorí ma vychovali…
po rodičoch…
a starých rodičoch.
V našej rodine bolo veľa prvých aj posledných.
Starý otec Jón bol posledným z tisícročnej línie ľudí,
čo sa narodili na tejto farme.
Stará mama Dísa bola vždy prvá, kto sa rozosmial.
A starká Hulda…
bola prvou ženou, ktorá na Islande lietala.
Starý otec Árni patril medzi prvých ľudí, ktorí skúmali islandské ľadovce.
Ale ja som sa stal prvým, ktorý sa musel rozlúčiť s niečím…
o čom sme si nikdy nemysleli, že raz zmizne.
Píše sa rok 2019.
Moja najmladšia zo štyroch detí, Hulda, má 11. narodeniny.
Fíha!
A moja posledná stará mama, ktorá ešte žije, sa tiež volá Hulda.
Spĺňaš vysoké očakávania, Hulda.
My obe.
Stará mama Hulda bola 60 rokov vydatá za môjho starého otca Árniho.
A teraz začína miznúť to, čo mali na svete najradšej.
ĽADOVEC GOÐALAND, EYJAFJALLA A MÝRDALSJÖKULL
Ľadovec Ok bol prvým ľadovcom, čo zanikol v roku 2014 v dôsledku klimatických zmien.
V auguste sa na jeho počesť uskutoční spomienkový obrad.
Bude to prvý pohreb ľadovca na svete.
Pohreb ľadovca pôsobí neskutočne.
Domov mi pomaly mizne pred očami.
Príbehy mojich starých rodičov o ľadovcoch
zbieram odmalička.
A zrazu ich vidím inak.
Mám potrebu zachytiť ich všetky,
akoby ich raz mohol niekto potrebovať.
Ukážem vám môj najolbľúbenejší.
Príbeh o tom, ako sa moji starí rodičia zaľúbili na ľade.
Toto sú ich zábery.
Tu sú na svadobnej ceste v roku 1956.
A tu v roku 2004…
v roku 2010…
a v roku 2017.
Už odmalička ma to ťahalo do hôr.
A čuduj sa svete, na jar vždy začnem cítiť vôňu ľadovca.
Aká je to vôňa?
- To sa nedá opísať. - Bolo to niečo výnimočné.
Mal svoju vlastnú vôňu. Človeka úplne nabudila.
A kedy ste sa zoznámili?
Na stretnutí horolezcov.
Hneď sa mi zapáčila.
Často som mame vravela:
„Keby som bola chlapec, mohla by som robiť všeličo.“
Chcela som dobrodružstvá.
Bola som za všetko.
Árni mi povedal: „Chystáme sa na Vatnajökull.“
A ja na to: „Môžem ísť s vami?“
Miestni lyžiari sa ma pýtali, či som blázon, keď beriem ženu na Vatnajökull.
Úplný nezmysel!
Vatnajökull je najväčší ľadovec na Islande,
pokrýva asi jednu dvanástinu krajiny
a je najväčší v celej Európe.
Výprava na Vatnajökull si vyžaduje odvahu
a zvládnu ju len dobre vybavení a veľmi skúsení horolezci.
Na ľadovci sme strávili celý týždeň.
Odvtedy sme sa už nerozišli.
V piatok sme mali svadbu
a hneď na druhý deň ráno sme vyrazili na trojtýždňovú cestu.
Potom sme sa na Vatnajökull vracali pravidelne
s Islandskou glaciologickou spoločnosťou.
Takto sa začalo meranie.
A presne tie isté merania sa robia aj dnes.
Bývala vám zima?
Nie, nikdy.
Boli sme novomanželia!
Je pre vás ľadovec druhý domov?
Áno.
Byť na ľadovci je ako byť v inom svete.
Všetko je biele.
A nekonečné.
Koľko máte rokov?
- Už si nič nepamätám. - Budeš mať 95, Árni.
- Deväťdesiatpäť? - Áno.
- Ešteže to sleduješ za mňa. - To si píš.
Ako vždy.
Neviem, ako by som bez nej
prežil život.
Chcel som spoznať ľadovce tak, ako ich poznali moji starí rodičia.
Tak, ako ich poznám ja.
Takto znie ľadovec.
Nevidno to, ale neustále sa pohybuje.
Keď sa rok za rokom hromadí sneh…
vrstva ľadu hrubne a začne sa pohybovať vlastnou váhou.
Práve pohyb robí z ľadovca ľadovec.
Je to ľad, ktorý ožil.
Život ľadovca plynie v geologickom čase.
Nie v mesiacoch či rokoch, ale v stáročiach a tisícročiach.
Modrá je farbou starého ľadu.
Čím sýtejšia je modrá, tým starší je ľad.
Pokiaľ v zime pribudne viac snehu, než sa ho v lete roztopí,
ľadovec sa bude ďalej pohybovať.
A práve tento kolobeh prináša krajine život.
Starí rodičia boli presvedčení, že ľadovce tu budú navždy.
A myslel som si to aj ja.
A potom prišla v roku 2014 táto správa.
Ľadovec Ok ležal na hore v západnej časti Islandu.
Dlho bol známy ako najmenší islandský ľadovec.
No už ho nemožno považovať za ľadovec,
pretože glaciológ Oddur Sigurðsson práve stúpa na horu,
aby mu vystavil úmrtný list.
Ako príčinu smrti som uviedol mimoriadne horúce letá.
Keď zanikol, mal približne 700 rokov.
Medzi ľadovcami bol ešte len dieťaťom.
Okolo roku 1900 mal rozlohu asi 15 kilometrov štvorcových.
No za posledných 15 rokov
sa zmenšoval rýchlejšie, než by som si kedy pomyslel.
Roztápal sa neuveriteľným tempom.
Už sa nehýbe, preto ho dnes označujeme za mŕtvy ľad.
Ktovie, či sa vám bude smrť ľadovca
zdať taká významná, ako sa zdá mne.
Pre mňa sa vtedy rozpadol svet, aký som poznal.
Budúcnosť, pred ktorou nás varovali, už nie je niekde ďaleko.
Je tu.
Čas sa kráti.
Keď som to pocítil prvýkrát, vzal som do ruky kameru.
A bez toho, aby som si to uvedomoval, som začal vytvárať túto časovú kapsulu.
Píše sa rok 1997. Moja priateľka Magga
práve porodila naše prvé dieťa, Hlynura.
Toto je Hlynurov prvý kúpeľ s mamou.
Nie je to nádherné?
V tom istom čase nám môj druhý starý otec Jón
povedal, že možno zomiera.
A tak sme sa všetci ponáhľali do jeho domu pri mori.
Tu v tráve ležia štyri generácie.
Nástupcovia rodu.
Najstarší muž, jeho najstarší syn, jeho najstarší syn a jeho najstarší syn.
Ten najstarší zo všetkých.
Je riadny frajer.
Nie som pripravený rozlúčiť sa.
To leto som nastúpil do Národného archívu,
kde sa uchovávajú najstaršie islandské záznamy.
Každý archív ma prenesie do iného času.
Cez Eddy sa dostávam do roku 1220,
keď boli po prvý raz zapísané naše mýty o bohoch a vesmíre.
Kniha osídlenia ma zavedie do roku 874, keď na Island prišli prví osadníci.
A teraz som v roku 1862, v ľudovej rozprávke o škriatkoch.
Škriatok tu vlákal pastiera do svojho príbytku v skalách.
Potom sa ocitnem v obývačke starej ženy, ktorá sa narodila v roku 1918.
Spieva jednu z najstarších foriem islandského umenia. Piesňové básne rímur.
Islandské slovo pre rým.
Rímur ma úplne očarili. Natoľko, že som o nich rozprával aj v televízii.
Nikdy predtým som nič podobné nepočul.
No keď som sa naozaj započúval do slov, zistil som,
koľko smútku sa v nich skrýva.
Rozprávali o zániku starého sveta.
A čím viac som počúval ich rytmus a opakujúce sa verše,
tým viac ma priťahovali.
Keď je môj syn nepokojný, púšťam mu tieto nahrávky.
Hneď ako zaznejú prvé tóny, upokojí sa.
Táto stará žena, ktorá uspáva môjho syna, vo mne oživuje svet, čo sa dávno vytratil.
Až doteraz.
Teraz ho natáčame, keď ešte nič nerobí.
A keď začne rozprávať a bude s ním zábava,
možno ho už nebudeme natáčať vôbec.
Ale toto mi zostane.
Nikdy som nebol ten typ, čo chodí všade s poriadnou kamerou.
Ale keď som si uvedomil, že dedo Jón prežíva svoje posledné leto,
vzal som, čo bolo poruke, a stlačil nahrávanie.
Andri, má to vôbec zoom?
Má.
- Naozaj? - Naozaj.
Keď sa obzrieš za poslednými 50 rokmi, na čo spomínaš najradšej?
Čo?
Že robiť chyby je zábava.
- Zábava? Robiť chyby? - Áno.
To si pamätám najviac.
- To? - Áno.
- A šetriť sa aj tak neoplatí. - Neoplatí?
- Nie. - Nie.
Čím viac natáčam, tým viac si uchovávam každé dedovo slovo.
Akoby ich kamera dokázala preniesť do budúcnosti,
kde sa s nimi budem môcť znova stretnúť.
Bola to tá najkrajšia žiadosť o ruku,
- akú som kedy od ženy počul. - Naozaj?
Nijaká Islanďanka nikdy nepovedala nič krajšie.
- A čo povedala? - Chceš vedieť, čo povedala?
To je tajomstvo.
Najkrajšia žiadosť o ruku, akú som kedy počul.
- Tajomstvo. - Tajomstvo.
Andrimu by sme to ale mali povedať.
Nie!
Odvtedy neprestávam
natáčať a natáčam všetko, čo mám rád.
Všade samé kvety.
Gymnastické vystúpenie Pétura Jónssona.
To je Bósi. Ide plávať.
Blíži sa polnoc.
Babka!
Hrajú vybíjanú.
Plechovka šľahačky. Nádherná torta.
Je jedenásť hodín. Čas kopať do čižmy.
Steaky sú hotové.
- Ahoj, Magga. - Ahoj.
- Ahoj, Hlynur. - Čau.
- Koľko máš rokov? - Štyri.
- Koľko máš rokov, Hlynur? - Päť.
Šesť rokov.
Ahoj, Kristín Lovísa. Už máš šesť mesiacov?
Hulda Filippía, máš dnes jeden rok?
- Elín Freyja, koľko máš rokov? - Dva.
Už mám tri.
- Zbláznila si sa? - Som divé dieťa!
- Ja mám len jeden rok. - Och, moje bábätko.
Magga, pozri, aká si mladá.
Máš len 30 rokov.
Tridsaťjeden.
A koľko mám ja?
Päť rokov!
V našej rodine bol prvým archivárom dedo Árni.
Vďaka jeho záznamom môžem vstúpiť do jeho spomienok.
A mnohé z nich ma zavedú na miesto, ktoré miloval najviac.
Na ľadovcoch si nafotil nádherné zábery.
To teda áno…
Keď som bol malý, dedo Árni nám púšťal diapozitívy
a rozprával príbehy zo svojich dobrodružstiev.
Každá fotografia v ňom vyvolá inú spomienku.
Pri tejto si spomenie, ako veľmi bola Hulda šťastná,
keď sa ľad strácal v oblakoch.
Pri tejto si zasa vybaví miesta, ktoré ešte nemali meno.
A niekedy sa s jeho spomienkami pohrá aj samotný ľadovec.
„Na ľadovci to tak chodí,“ hovorí dedo Árni.
„Myslíš si, že touto cestou si už išiel, a potom zrazu…
„zbadáš trhlinu.“
A z času na čas…
sa medzi zábermi objaví aj georgína z jeho záhrady.
Pri tomto svetle Árni rozpráva o zvláštnom druhu pokoja.
Až po všetkých tých rokoch začínam chápať, čo tým myslel.
Aká je tvoja prvá spomienka?
Veľmi dobre si pamätám, keď mi zomrel otec.
Koľko si mal rokov, keď sa utopil?
Dvanásť.
Prirodzene… bol to obrovský šok.
Vždy som si myslel, že práve táto udalosť ho odvrátila od mora
a priviedla vysoko do hôr.
Aj pre Huldu boli ľadovce miestom, kde nachádzala útechu.
Najprv som bola zasnúbená s niekým iným. Mali sme spolu dvojčatá.
Dve nádherné dievčatá.
Potom odišiel študovať do Spojených štátov.
A našiel si tam Američanku a jednoducho sa so mnou rozišiel.
To bol, pochopiteľne, poriadny šok.
Silu nachádzala na oblohe…
a v ľade.
Dedo Árni prirovnáva fotografie k ľadovcom.
Aj ony uchovávajú stopy plynúceho času.
Naše ľadovce v sebe ukrývajú…
sopečnú erupciu z roku 1918…
ďalšiu z roku 1983…
z roku 2004…
aj z roku 2011.
Bubliny v ľade ukrývajú pradávny vzduch, ktorý rozpráva o minulosti.
O teple.
O chlade.
O dažďoch a snežení.
O peľoch.
O znečistení.
Moji starí rodičia patrili k prvým ľuďom, čo sa dotkli tohto archívu dávneho času.
Vo výskume ľadovca Vatnajökull sa podarilo dosiahnuť ďalší významný míľnik.
Vŕtali, aby sa dostali k ľadovému jadru.
Bola som pri tom ako asistentka.
To som ja.
Bolo to fantastické.
Napokon sa podarilo získať ľadové jadro, ktoré obsahuje cenné informácie
o vnútornej stavbe miernych ľadovcov
aj o zmenách podnebia na Islande až do roku 1500.
To bolo a stále je naozaj výnimočné.
Árni a Hulda mi vždy hovorievali, že držať ľad v rukách
znamená držať v nich spomienky Zeme.
Usmej sa!
Natáčam.
Všetko najlepšie, šampión!
Dnes máš narodeniny
Preto ti spievame
Práve v tento deň
Si prišiel na svet
Všetko najlepšie k narodeninám Šťastlivec…
Dedo Árni si na túto oslavu už nebude pamätať.
Keď mu poviem, že mal narodeniny, povie: „To je skvelé. Koľko mám rokov?“
Dedo, pamätáš si na svadobnú cestu?
- Či si pamätám… - Vašu svadobnú cestu na Vatnajökulle?
Nie, to si nepamätám.
To nič, pokračuj.
Už veľmi zabúda.
Hovorí, že to prišlo zo dňa na deň. Ako keď sa niečo prelomí.
Nevedel si spomenúť ani na jedinú maličkosť.
Musíte sa pobozkať!
Teraz len žmurknem a mesiac je preč.
To je ono!
Super!
Ako dlho cvičila? Pätnásť minút?
Pätnásť minút.
Je sedem hodín a náš teplomer ukazuje…
- Tridsaťšesť. - Tridsaťšesť?
Na dome máme 50.
V akej sme krajine?
Ja že mám ešte dosť času.
Toľko vecí sa chcem Árniho opýtať.
A na veľa z nich sa nikdy nedozviem odpoveď.
Pod ľadovcom Vatnajökull sa ukrýva nepokojná rodina sopiek.
Náš nevyspytateľný ostrov je plný neznámych.
Napríklad toho, kedy sa prebudí sopka a spustí ľadovcovú povodeň.
Vidíme vodu z ľadovca, ako sa valí dolu svahom.
Nezastaviteľná sila.
Odjakživa sme tu žili v súboji so živlami
a učili sa im prispôsobiť.
Povodeň odtrhla obrovské kryhy ľadu z okraja ľadovca
a odhodila ich ďaleko do piesočnej pustatiny.
Každý si tu uvedomí, aký nepatrný je človek v porovnaní s tým všetkým.
Úcta k týmto silám sa hlboko vpísala do príbehov mojich starých rodičov.
V ich rozprávaniach je svet miestom, kde príroda žije…
a stále ukrýva tajomstvá.
Kým sme túto krajinu zmenili, stáli tu tieto útesy.
A práve pri nich som kedysi vídala Skrytý ľud.
Raz sme videli, ako sa z ničoho nič objavil jeden muž zo Skrytého ľudu…
a potom opäť zmizol.
- Zmizol? - Áno.
„Som elfka,“ povedala.
„Niektorí z nás žijú v útesoch,
„iní zas vo vnútri skál.“
Povedala:
„Nikdy ma nemôžeš vidieť celú.
„Stojí ma priveľa síl, aby som sa ti ukázala.
„Ale ak nazbieram dosť energie, môžem sa s tebou rozprávať.
„A dokonca ovplyvňovať tvoje konanie.“
Čo povieš na nové nohavice?
- Sú pekné. - Dala som ich skrátiť.
Hej.
Boli príliš dlhé.
Nedokážem odolať vôli elfky.
Bude sa mi zjavovať dovtedy, kým nespravím, čo chce.
Napríklad mi prikázala, aby som si vzal Dísu.
A tak som si ju vzal.
Mnohí z generácie mojich starých rodičov majú podobné príbehy.
Každý pahorok má svoju legendu.
Každá rieka svoj príbeh.
Každý ľadovec svoj tajný svet.
Keď som pracoval v Národnom archíve, našiel som túto nahrávku.
Farmár na nej rozpráva legendu o tajomnom lese ukrytom v ľade.
Pred stovkami rokov
našli na okraji ľadovca
kmene briez.
Je to veľmi zvláštne.
Nedokážem si to vysvetliť, ale netvrdím, že to nie je pravda.
Ľudia, ktorí po stáročia žili pod ľadovcom Vatnajökull,
si všímali, že sa z ľadu vynárajú kmene stromov.
V krajine, kde je stromov tak málo, to bol nezvyčajný pohľad.
A tak sa začali šíriť príbehy o lese ukrytom v ľadovci.
O mieste, kde sa skrývajú vyhnanci a trollovia a kde sa zastavil čas.
No na tejto legende je aj kus pravdy.
Píše sa približne rok 900.
Naši prví predkovia sem len nedávno dorazili a našli tu lesy.
Nazvali ich Breiðamörk. Široký les.
Roky plynuli a splaz ľadovca sa spustil z hôr
a stromy navždy uzavrel v ľade.
Píše sa rok 2026 a ten splaz tu stále je.
Dnes sa volá Breiðamerkurjökull. Ľadovec Širokého lesa.
Meno, ktoré spája tento živý ľad s úplnými počiatkami Islandu.
Glaciológ vyjadril obavy z ústupu islandských ľadovcov
v posledných desaťročiach.
Podľa neho na Islande o 200 rokov nezostane ani jeden ľadovec.
Možno ešte oveľa skôr.
Takéto zlé správy nemajú v dejinách obdobu.
A stále nás prekvapuje, ako sa ich ústup zrýchľuje čoraz viac.
Rovnaký jav pozorujeme v Antarktíde,
v Grónsku, v Himalájach aj vo všetkých oblastiach s ľadovcami.
Islandské ľadovce majú dnes približne 1 000 rokov.
A to v istom zmysle znamená, že každý rok strácame päť rokov histórie.
Už len smrť jediného ľadovca sa mi prijíma veľmi ťažko.
A teraz počúvam, že zmiznú všetky.
Ľadovce opúšťajú geologický čas.
Zmeny, na ktoré kedysi nestačili stovky rokov, tisíce rokov
či dokonca milióny rokov, sa dnes odohrávajú počas jediného ľudského života.
Dedo Árni teraz trávi celé dni tým, že fotí kvety vo svojej záhrade.
Pamätá si už len to, že miluje Huldu.
Tam je celá škatuľa.
Pozrime sa.
Toto bolo vtedy, keď sme všetci vyrazili do vnútrozemia.
Hej.
Začal strácať stabilitu, a tak sme ho presťahovali do opatrovateľského domova.
Raz, keď som ho prišiel navštíviť, sedel pred televízorom.
Spýtal sa ma: „Prečo sa tie obrázky menia tak rýchlo?“
Pomaly sa nám vytrácal pred očami.
A potom odišiel.
- Povedzte mi svoje meno. - Árni Kjartansson.
- Kedy ste sa narodili? - 26. novembra 1922.
A aký je dnes dátum?
27. marec
2004.
Zbierame záznamy aj biologické vzorky,
aby vás mohli v 22. storočí naklonovať.
Po celé tie roky
som si nahováral, že natáčaním dokážem zachytiť každú jednu chvíľu.
V skutočnosti som však len sledoval, ako minulosť bliká za sklom.
A na videopáskach si všímal, ako na nich zanecháva stopy čas.
Dnes už chápem, čo to v skutočnosti bolo.
Držal som sa všetkého, čo som miloval,
a snažil sa zabrániť tomu, aby mi to zmizlo pred očami.
Túto potrebu uchovávať vidím všade okolo seba.
Toto je Knižnica vody v západnej časti Islandu.
Uchováva vodu z našich roztopených ľadovcov.
Toto je voda z ľadovca Þórisjökull.
Toto zo Snæfellsjökullu.
A toto je voda z ľadovca Ok, odobratá krátko predtým, ako zanikol.
Možno sa ľad vo forme vody dokáže preniesť časom ďalej.
Napokon, stále je to tá istá voda.
Ako ľad uchováva spomienky.
Stratí ich, keď sa zmení na vodu?
Často myslím na znepokojivé ticho, ktoré sprevádza smrť ľadovca.
Je to ako leto, ktoré prišlo a už sa nikdy neskončilo.
Budú vaše oceány z našich ľadovcov?
Bude váš dážď z našich morí?
Vaša voda je aj moja voda.
Váš čas je aj mojím časom.
V našej rodine mal dedo Jón pred sebou ten istý obzor ako jeho starý otec.
A pred ním zasa jeho starý otec.
Tu spieva pieseň Zem snov.
Poctu pobrežným pláňam, kde prežil celý život.
Tam leží krajina
Z mojich snov
Jón miloval svoj domov a bolo to počuť v každom jeho slove.
Dokázal ma preniesť tam, odkiaľ pochádzal, jediným slovom.
Spomínam si na jedno slovo, ktoré používal. Fuglabjarg.
Islandské slovo pre vtáčí útes.
Znamená však aj hlučný zhluk ľudí.
Tak opísal svadbu mojich rodičov.
„To bol ale fuglabjarg. Nebolo tam počuť ani vlastného slova.“
No vtáčie útesy, ktoré poznal Jón, už nie sú tými, ktoré poznám ja.
Morské vtáky sa len ťažko prispôsobujú meniacej sa klíme.
Najnovšie údaje ukazujú, že od roku 1995 klesla
populácia mníšikov na Islande o 70 %.
Biológovia tvrdia, že hlavným dôvodom je otepľovanie oceánov.
Bude slovo, ktoré pre mňa znamenalo hluk, pre vás označovať ticho?
Možno sa z fuglabjargu stane slovo z minulosti.
Slovo, ktoré bude pripomínať vtáky, ktoré už dávno zmizli.
A premýšľam aj nad názvom Island.
Bude o 200 rokov aj meno mojej krajiny znieť ako spomienka na niečo stratené?
- Otec ťa natáča. - Viem.
Prečo?
Nie je nič výnimočnejšie, než sledovať, ako 11-ročné dievča je tortu.
- A zmrzlinu. - A zmrzlinu.
Čo si o tom myslíš?
Krátko po Huldiných narodeninách v roku 2019
ma požiadali, aby som napísal niečo
na pamiatku ľadovca Ok, pred jeho pohrebom.
Ten text mal byť vyrytý do medenej tabule
na hore, kde kedysi ležal.
Je to splnený sen každého spisovateľa a zároveň nočná mora.
Máš len štyri riadky.
A do nich musíš vložiť niečo, na čom bude záležať.
A navyše píšeš do medi.
Ak sa pomýliš, nedá sa to jednoducho vymazať.
Je to, ako keď vytváraš náhrobný kameň.
O 200, 300, 400, 500 rokov. Stále si to niekto prečíta.
Meď vydrží dlhšie než kameň. Možno aj 6 000 rokov.
Netušil som, ako sa toho zhostiť.
Raz som už písal o ničení inej krajiny.
ZASTAVTE ŤAŽKÝ PRIEMYSEL
Vyzýval som Islanďanov, aby zastavili výstavbu priehrady,
ktorá mala udusiť jednu ľadovcovú rieku.
Nikdy by mi však nenapadlo, že môže zomrieť samotný prameň tej rieky.
A tentoraz za tým nestála miestna elektrárenská spoločnosť,
ale celosvetový hlad po energii.
Nekrológ pre ľadovec som nikdy nepísal.
Nikto ho nepísal.
Ako sa rozlúčiť s niečím, o čom ste si mysleli, že tu bude navždy?
Keď zomrel dedo Árni, nedokázal som prestať písať jeho nekrológ.
Dedko nielenže
robil všetko dobre,
Mal som priveľa slov.
takmer vždy bol najlepší v tom, čomu sa venoval.
Viedol prvé výpravy
Islandskej glaciologickej spoločnosti
vedúci expedícií
fotograf
O otca prišiel, keď mal 12 rokov
pýtal som sa, či ten malý chlapec v ňom
stále nedokazoval svetu, že dokáže čokoľvek
Nikdy som nemal k Árnimu bližšie. A predsa je preč.
Mal šťastie, že v Hulde našiel seberovnú
moja babka
pretancovali celý večer
a pozval ju na výpravu na Vatnajökull
Počas prudkej víchrice uviazli na tri dni v malom dvojmiestnom stane.
to miesto sa volá Brúðarbunga Nevestin vrch
vnúčatá kvety všade navôkol
Uvedomil som si, že rozlúčka dokáže udržať spomienky pri živote.
Dedo Árni prežil dlhý život.
Život, ktorý stál za oslavu.
No život ľadovca Ok sme skrátili my.
Na tom nie je čo oslavovať.
Ako opísať rozsah tejto straty, aby jej porozumeli aj ľudia v budúcnosti?
Smrť ľadovca Ok nie je len jednou udalosťou.
Ohrozuje všetko, čo je súčasťou nášho sveta.
Naše pláže…
naše lesy…
naše ročné obdobia…
našich blízkych…
náš jazyk.
Keď sa otrasy dejú v takomto rozsahu…
len mýty sa zdajú byť dosť veľké, aby ich uniesli.
V našej mytológii sa svet zrodí z ľadu a skončí sa v oceáne.
Privedú ho tam morské príšery.
Midgardský had.
Jörmungandr Morský had z Midgardu
Je oceánom a zároveň celou planétou.
V Eddách sa Thor pokúša premôcť hada.
No práve vo chvíli, keď ho zabije, had zabije jeho.
Vody stúpnu a hadí jed otrávi moria.
Ich vzájomná smrť prinesie smrť všetkým bohom
a úplný zánik všetkého.
Ako mám budúcnosti vysvetliť, o čo všetko sme prišli,
keď možno žiadna budúcnosť ani nebude?
Pozri sa sem. Ešte trochu.
Nie… Nechaj to tak!
Keď toto svetlo zhasne, potom to zapni. Teraz môžeš.
Odkopni loptu!
Áno, výborne.
A dopredu!
Pošlem vám túto pieseň.
Rímu, ktorá vás dokáže preniesť naprieč časom.
Jej rýmy a rytmus pomáhali ľuďom zapamätať si dlhé príbehy
v časoch, keď ešte neexistovali nahrávky.
Boli ženy, ktoré sa tieto zvláštne básne naučili od svojich starých mám.
Tie sa ich naučili od svojich starých mám.
A tie zas od tých svojich.
Keď sa na tieto staré ženy pozrieš,
máš pocit, akoby sa čas zrazu vytratil.
Rímur nesú príbehy našich predkov zo storočia na storočie.
Každá strofa uchováva kúsok minulosti a drží ho pri živote.
Možno je práve generačná pamäť najbližšie k tomu,
ako môže človek pocítiť, aká hlboká je rieka času.
Veľa šťastia, Hulda Filippía
Veľa šťastia, zdravia
Ahoj, babi.
Aká bola svadobná cesta?
Úžasná a dobrodružná.
Na ľadovci sme zažili všelijaké počasie.
Áno.
- Strávili sme tam tri týždne. - Tri týždne?
- Áno. Priamo na ľadovci. - Páni. To je poriadne dlho.
Boli to krásne časy.
Môžeš ju poprosiť, nech ti vypočíta, kedy bude mať 96 rokov?
Chceš zistiť, kedy budeš mať 96?
Áno.
Zabudli sme zapnúť kameru. Poďme to natočiť ešte raz.
Andri.
- Mám to povedať? - Áno, spýtaj sa.
Kedy budeš mať 96 rokov?
- V roku 2104. - 2104.
Áno.
Bolo by zaujímavé vedieť, čo všetko sa dovtedy udeje.
Hej.
2104.
Keď sa na to pozerám takto, budúcnosť za hranicou môjho života
zrazu prestáva byť abstraktná.
Vidím miesto, kde moja dcéra možno bude starou mamou.
A kde bude ďalej žiť spomienka na moju starú mamu.
Môžem sa dotknúť času, ktorý sa tiahne od narodenia starej mamy Huldy v roku 1924
až do roku 2104. A možno až k vám.
Je to ako podaná ruka naprieč generáciami.
To bolo jedno z posledných natáčaní so starou mamou Huldou.
Onedlho nato odišla aj ona.
V našej rodine sa vystriedali generácie.
No z času na čas sa s nimi všetkými môžem stretnúť znova.
Stále sa môžem vrátiť k tomu, ako sa svetlo odrážalo na tvári deda Jóna.
A k Árnimu…
a k Díse.
Ahoj, babi.
A vtedy som pochopil, že s ľuďmi je to rovnaké ako s kvetmi.
Odkvitnú, premenia sa na páperie
a roznesú svoje semienka.
No z koreňov vyrastá nový život.
Z ich pohrebov som toho veľa nenatočil. Len pár krátkych záberov.
…myslím si, že je pre mňa dobré vidieť ju takto.
- Akú bundu máš na sebe, Hlynur? - Dedkovu.
- Áno, peknú. - Bunda z nížiny.
Bež!
Chcem, aby ste videli, ako sa naše životy navzájom odrážajú.
Pohreby sa ukrývajú v západoch slnka.
Narodeniny vo východoch.
Svadby v našich blížnych.
Letné putovanie v potokoch.
Úroda v nivách.
Po celý ten čas si príroda vedie vlastné záznamy.
V týchto kolobehoch času a vody
cítim spojenie so všetkými predkami aj so všetkými potomkami.
No naša doba sa nepodobá nijakej pred ňou.
Spev labutích piesní
Zráža čas na kolená
Nový vek zahládza
Stopy našich rýmov
Ak majú verše
Materského jazyka prežiť
Musíme ich vložiť do úst
Našich detí
Hlynur.
Táto ríma, ktorá uspávala môjho syna, je v skutočnosti elégiou.
Rozlúčkou so životom, ktorý mala speváčka rada.
Nabáda nás, aby sme chránili to, čo ešte zostalo.
Jej smutné slová putovali do budúcnosti, ktorá sa jej zdala navždy stratená…
a predsa sa dostali až ku mne.
Mal som tú česť napísať text na túto tabuľu.
Pre spisovateľa je zvláštny pocit písať do medi.
Do materiálu, ktorý prežije každý papier.
A vydrží dlhšie ako tento kameň.
Je to obrátené dovnútra
a zároveň smeruje do ďalekej budúcnosti.
Ľudia sem vystúpia, zadívajú sa na obzor
a potom si prečítajú slová, ktoré sme na túto tabuľu vyryli.
Hovoria, že vieme, čo sa deje,
a že vieme, čo treba urobiť.
No až tí, ktorí si tieto slová prečítajú, zistia, či sme tej výzve,
ktorú sme dostali, naozaj dokázali čeliť.
List do budúcnosti
Ok je prvý islandský ľadovec, ktorý prestal byť ľadovcom.
V priebehu nasledujúcich 200 rokov čaká rovnaký osud aj naše ostatné ľadovce.
Tento pamätník vznikol preto, aby sme priznali,
že vieme, čo sa deje, a že vieme, čo treba urobiť.
Len vy viete, či sa nám to podarilo.
Stojím na mieste, kde kedysi ležal ľad,
a cez údolie sa pozerám na susedný vrch.
Hrubá masa ľadu, zatiaľ ešte stále ľadovec,
sa pomaly posúva dolu svahom.
Hej, čo to robíš?
- Nie je to zaostrené. - Ja viem, že nie je.
Nemalo to byť ostré? Nech to zaostriť.
Ešte predtým, ako Hulda zomrela, začali natáčať moje deti.
Mnohé popoludnia sme spolu pomáhali Hulde v záhrade.
Už ide.
Čo si myslíš o čase?
- O čase? - Áno.
Uteká neuveriteľne rýchlo.
Vždy je čo robiť.
Nikdy sa necítim sama.
A často začnem rozprávať…
Mám pocit, akoby sedel na stoličke vedľa mňa.
Prežili sme spolu krásny život.
Je dobré mať spomienky.
V apríli začnem cítiť vôňu ľadovca.
Neviem sa dočkať, kedy sa k nemu vrátim.
No už je to dávno, čo som tam bola naposledy.
Dnes by som sa tam asi dostala len lietadlom.
Nemôžem vám poslať ľadovec…
ale aspoň vám môžem poslať toto.
Bránu do čias, keď boli ľadovce ešte živé.
Snažím sa ju držať otvorenú, aby nezmizli.
Prial by som si, aby som mohol vedieť, ako ste ju prijali…
no to ukáže až čas.
Preklad titulkov: Tímea Varghová