Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
TILL MINA KÄRA
OM NI HITTAR DEN HÄR TIDSKAPSELN TRYCK PÅ "PLAY"
Hallå?
Hallå.
Hallå?
Jag hoppas att det här når dig.
Vi kommer aldrig att träffas, för vi lever i olika tider.
Jag kan inte skicka en glaciär till dig...
men jag kan åtminstone skicka det här.
Kapseln kunde ha varit fylld med ormar från Amazonas.
Boaormen på mina axlar tillhör min favoritmorbror John.
15 år senare ber han mig hjälpa honom att forska
om den stora anakondans parningsbeteenden i Venezuela.
Jag skulle ha varit här,
men planerna krockar med mitt eget parningsbeteende.
Så jag stannar i min egen hemvist här på Island
och skriver poesi och science fiction.
Andri Snær Magnasons bok Berättelsen om den blå planeten
har sagts vara världens mest fantastiska bok.
Det är den mest politiska isländska romanen jag har läst på länge.
Hulda!
Där borta är glaciären. Hoppsan!
Där är glaciären.
Där!
Det första du ska få är en saga som jag berättade för mina egna barn.
Den handlar om vårt hem.
Först fanns tomrummet.
Sen möttes eld och is.
I kaoset uppstod Audhumbla, en ko gjord av frost och snö.
Från hennes kropp kom hundratals glaciärer...
som karvade ut berg och dalar.
Från hennes juver rann fyra floder som närde världen.
Hennes is skapade ett hem här på Island
och Island blev ett hem för alla oss.
Vi har levt med isen i tusen år.
Le mot mig!
"Isgland"... Isgland?
- Är det rätt? - Ja.
- Bra jobbat. - Isgland.
Men det där var bara början, och du behöver få många historier.
Jag får med norrskenet! Oj!
Det rör på sig!
- Nu försvann det. - Det är här borta nu.
Jag vet inte hur gammal du är när du får det här.
Jag är 53 och talar till dig från år 2026.
Och så här ser Island ut nu.
Jag har nog aldrig sett något så vackert.
- Vad tycker ni, tjejer? - Det är svincoolt.
Den här vägen är så vacker.
- Andri, är du med? - Ja.
Min kärlek till den här platsen kommer från dem som uppfostrade mig.
Mina föräldrar... och mina mor- och farföräldrar.
I vår familj är vi först och sist med mycket.
Morfar Jón var den sista i en 1 000 år lång ätt som föddes på den här gården.
Mormor Dísa var alltid den första som skrattade.
Farmor Hulda var den första kvinnan som flög på Island.
Morfar Árni var en av de första som utforskade Islands glaciärer.
Men jag blev den första att ta farväl av något...
som vi aldrig trodde att vi skulle kunna förlora.
Har den äran idag Hon fyller elva, vår Hulda
Hon fyller elva idag
Nu är det år 2019.
Det yngsta av mina fyra barn, Hulda, fyller elva.
Hulda, den sista av mina mor- och farföräldrar, lever fortfarande.
Du har mycket att leva upp till, Hulda.
Vi är Huldorna, vi två.
Mormor Hulda var gift med min Morfar Árni i 60 år.
Nu har det de älskar mest i världen börjat dö.
Ok var 2014 den första glaciären som klimatförändringarna utplånade.
Nu ska en begravningsceremoni hållas för glaciären i augusti.
Dess minnesmärke blir det första i sitt slag i världen.
Att ha en begravning för en glaciär känns overkligt.
Min hemkänsla börjar försvinna.
Jag hade länge samlat mina morföräldrars glaciärhistorier.
Nu ser jag dem plötsligt i ett nytt ljus.
Jag känner ett behov av efter att samla ihop dem alla
i tron att framtiden kan ha användning för dem.
Min favoritberättelse handlar om när mina morföräldrar blev kära på isen.
Det här är deras bilder.
Här är de på sin smekmånad år 1956.
Och här är de år 2004, 2010...
och 2017.
Redan när jag var liten längtade jag efter att gå upp i bergen.
På våren började jag konstigt nog känna lukten av glaciär.
- Hur luktar en glaciär? - Jag kan inte beskriva det.
Det var något speciellt.
Doften förde så mycket spänning med sig.
- Hur träffades ni? - På en fjällvandrarträff.
Jag blev förtjust i henne direkt.
Till mamma sa jag: "Om jag bara varit pojke, då hade jag gjort det och det!"
Jag ville ha äventyr.
Jag var redo för allt.
Árni sa till mig: "Vi ska upp på Vatnajökull."
Jag sa: "Får jag följa med?"
Byns skidåkare tyckte att jag var galen som släpade med en kvinna.
Så löjligt!
Den största glaciären är Vatnajökull.
Den täcker en tolftedel av Islands yta och är Europas största glaciär.
Än idag är turer till Vatnajökull utmanande.
Det är bara för välutrustade och erfarna bergsbestigare.
- Vi var en hel vecka på glaciären. - Vi har inte skilts åt sen dess.
Vi gifte oss på fredagen
och åkte tidigt nästa morgon på en treveckorstur.
Efter det åkte vi ofta upp till Vatnajökull
med det isländska glaciärforskningssällskapet.
Det här var i början av kartläggningen.
Det här är samma slags mätningar som de gör idag.
- Frös ni inte? - Nej, aldrig. Vi var ju nygifta!
- Ser du glaciären som ditt andra hem? - Ja.
Det är som en annan värld uppe på glaciären.
Allt är vitt.
Det tar aldrig slut.
Hur gamla är ni nu?
- Det har jag glömt. - Du fyller 95, Árni.
- 95? - Ja.
- Ja, du håller koll åt mig. - Jadå, det gör jag.
Det gör du alltid, älskling.
Jag vet inte hur jag skulle ha tagit mig igenom livet
om jag inte hade haft henne med mig.
Jag vill att ni ska få lära känna glaciärerna som de gjorde.
Som jag gör.
Så här låter en glaciär.
Man kan inte riktigt se det, men den rör sig.
När det snöar tillräckligt länge i år efter år
blir isen tung och börjar röra på sig under sin egen vikt.
Det är den rörelsen som kännetecknar en glaciär. Is som har börjat leva.
Glaciärers liv räknas i geologisk tid,
i århundraden och årtusenden istället för i månader och år.
Den gamla isen är blå i färgen.
Ju djupare blå, desto äldre är den.
Så länge det snöar mer än det smälter fortsätter glaciären flöda.
Den här cykeln ger liv åt marken.
Mina morföräldrar trodde att glaciärer alltid skulle finnas.
Det trodde jag också.
Men en dag år 2014 kom det här på nyheterna.
Okjökull i regionen Borgarfjörður
har varit känd som Islands minsta glaciär,
men snart kommer den inte att kallas glaciär längre.
Glaciologen Oddur Sigurðsson är på väg uppför berget
för att utfärda en dödsattest åt glaciären.
Jag skrev att dödsorsaken var extrem sommarvärme.
Okjökull var bara 700 år gammal när den försvann.
Det är en spädbarnsålder för en glaciär.
Runt år 1900 var den ungefär 15 kvadratkilometer stor.
Men de senaste 15 åren
har den krympt snabbare än jag trodde att glaciärer kunde krympa.
Den har minskat anmärkningsvärt snabbt.
Den rör sig inte längre och räknas därför som "död is".
Kommer en glaciärs död att kännas lika historisk för dig som för mig?
För mig var det nu horisonten rämnade.
Framtiden vi har varnats för är inte längre avlägsen. Den är här.
Tiden rinner ut.
Första gången jag kände så här tog jag upp en kamera.
Utan att veta det påbörjade jag den här tidskapseln till dig.
Det är 1997.
Min flickvän Magga har precis fött vårt första barn, Hlynur.
Det här är Hlynurs första bad med sin mamma.
Visst är det vackert?
Samtidigt berättar min farfar Jón att han kanske är döende.
Alla skyndar vi oss till hans hus vid havet.
Här är vi fyra generationer i gräset.
Tronarvingarna.
Den äldsta mannen med sin äldsta son, hans äldsta son och hans äldsta son.
Han är den äldsta av dem alla.
Se så cool han är.
Jag är inte redo att ta farväl.
Tidigare samma sommar tar jag ett jobb på nationalarkivet,
platsen som bevarar Islands äldsta handlingar.
Varje arkiv är en portal som skickar mig till en annan tid.
Jag reser genom Eddorna till år 1220
när våra myter om gudar och kosmos först transkriberas.
Landnamsboken tar mig till 874 och Islands första bosättning.
Nu är jag i år 1862, i en folksaga om alver.
Här har en alv lurat in en herde i sitt hem bland klipporna.
Sen landar jag i vardagsrummet hos en gammal kvinna född 1918.
Hon sjunger en av Islands äldsta konstformer:
en diktart som kallas rimor. Rímur betyder rim på isländska.
Rimorna är en så häftig upptäckt för mig att jag visar upp den på tv.
Jag hade aldrig hört något liknande.
Men när jag började lyssna noga på texten var det så mycket sorg i den.
Den handlade om hur den gamla tiden förföll.
När jag lyssnade på de konstanta upprepningarna och rytmen
blev jag helt förtrollad.
Jag spelar upp inspelningarna för min son när han blir kinkig.
Han lugnar ner sig så fort melodin sätter igång.
Den gamla kvinnan sjunger min son till sömns. En förlorad värld återupplivas.
Vi filmar honom nu, när han inte kan göra något.
När han börjar prata och vara rolig kommer vi att ha slutat med det.
Men det här har jag kvar.
Jag var aldrig en sån där riktig nörd med en riktig kamera.
Men farfar Jóns sista sommar spelar jag in det jag kommer över.
Andri, finns det en zoomlins på den där?
Ja.
- Är du säker? - Ja.
När du ser tillbaka på de senaste 50 åren, vad tar du då med dig?
Va?
- Att det är kul att göra misstag. - Är det kul att göra misstag?
Det har jag märkt.
- Det har du märkt, alltså? - Ja.
Och att det aldrig lönar sig att spara pengar.
Ju mer jag filmar, desto mer kan jag hålla fast vid farfars ord.
Det är som att inspelningen kan föra honom till framtiden,
där jag kan träffa honom igen.
Det var det finaste frieri, den finaste kärleksförklaring
jag någonsin hört från en kvinna.
Jaså?
Ingen isländsk kvinna har någonsin sagt nåt så vackert.
- Vad sa hon? - Vad hon sa?
Det är en hemlighet.
Det vackraste frieriet jag någonsin har hört.
- Det är en hemlis. - Det är en hemlis.
- Men vi borde ju berätta för Andri. - Nej!
Från och med nu låter jag kameran rulla och spela in allt jag älskar.
Allt är täckt av blommor.
Pétur Jónssons gymnastikshow.
Där är Bósi. Han ska bada. Det närmar sig midnatt.
Farmor!
Spökboll. Vispgrädde.
Den vackra tårtan. Klockan är elva. Dags för stövelkastning.
Steken är klar.
- Hej, Magga. - Hej.
- Hej, Hlynur. - Hej.
- Hur gammal är du nu? - Fyra.
- Hur gammal är du, Hlynur? - Fem.
- Sex år. - Hej, Kristín Lovísa.
Fyller du sex månader? Hulda Filippía, fyller du ett år idag?
- Hej, Elín Freyja. Hur gammal är du? - Två år.
Nu är jag tre.
- Har du blivit galen? - Jag är ett vildebarn!
- Jag är bara ett år gammal. - Vilken liten bebis.
Magga, titta vad ung du är. Bara 30 år gammal.
31.
- Och hur gammal är jag? - Du är fem år!
I vår familj var morfar Árni vår första arkivarie.
DIVERSE FAMILJEBILDER
DAHLIOR VATNAJÖKULLTUREN 1988
Via hans arkiv kan jag gå in i hans minnen.
Så många av hans minnen tar mig till den plats han älskar mest.
Du tog enastående bilder uppe på glaciären.
Ja, det gjorde jag.
När jag var liten gjorde morfar Árni i ordning bildspel
och berättade om äventyren.
Fotona friskar upp minnet för Árni.
Med den här bilden minns han Huldas lycka
när isen blandade sig med molnen.
Med den här minns han platser som väntade på att namnges.
Glaciären spelar också spratt med hans minne.
"Så är det uppe på glaciären", säger morfar Árni.
"Man tror att man har gått här förut,
men plötsligt är det en spricka där."
Då och då...
dyker en dahlia från hans trädgård upp i bilden.
Med den här bilden berättar Árni om en viss sorts frid.
Så många år senare förstår jag vad den här friden betyder.
Vad är ditt första minne?
Jag minns faktiskt ganska väl när min pappa dog.
- Hur gammal var du när han drunknade? - Tolv år.
Det var naturligtvis ett stort trauma.
Jag tänkte att det minnet drev honom bort från havet och upp i bergen.
Även för Hulda var glaciärerna en plats att finna tröst på.
Först var jag förlovad med en annan och fick tvillingar med honom.
Två underbara flickor.
Han åkte för att studera i USA.
Han hittade en amerikanska och gjorde slut med mig.
Det var naturligtvis ett hårt slag.
Hon fann styrka i himlen och i isen.
Morfar Árni liknar foton vid glaciärer.
De dokumenterar också tidens gång.
Våra glaciärer innehåller ett vulkanutbrott från 1918...
ett till från 1983...
ett från 2004...
och 2011.
Bubblor i isen innehåller gammal luft som berättar om gångna årstider.
Deras värme, deras kyla,
deras nederbörd, deras pollen och deras föroreningar.
Mina morföräldrar var bland de första som rörde vid det uråldriga arkivet.
Ännu en milstolpe är nådd i forskningen om Vatnajökull.
Man borrade för att komma till iskärnan där nere.
Jag var assistent. Där är jag.
Det var fantastiskt.
Äntligen har man fått tag i en iskärna med värdefull information
om glaciärens inre struktur
och information om klimatförändringar på Island från 1500-talet och framåt.
Det var och är väldigt speciellt.
Enligt Árni och Hulda
är att hålla i en iskärna som att hålla jordens minnen i sin hand.
Le mot mig!
Jag gör en video.
Grattis på födelsedagen, mästaren!
Det är din födelsedag idag
Därför sjunger vi en sång
På den dag som är idag
Föddes du så sannerligen
Grattis på din fina dag Min fina, fina vän
Morfar Árni kommer inte att minnas den här festen.
När jag berättar att han fyllt år säger han:
"Kul. Hur gammal är jag nu?"
Morfar, minns du smekmånaden?
- Om jag minns...? - Smekmånaden uppe på Vatnajökull?
- Nej, det minns jag inte. - Vi har ju pratat om det.
Han har blivit så glömsk.
Han säger att det bara kom en dag, som en spricka.
Han kunde inte minnas en enda detalj.
Ni måste kyssas!
Ge varandra en puss.
Mormor!
Nu hinner jag knappt blinka så har en månad gått.
Så där, ja!
Superbra!
- Hur länge övade hon? I en kvart? - Ja, något sånt.
Klockan är sju och termometern visar...
- 36. - 36?
- Termometern i huset visar 50 grader. - Vilket land är vi i?
Jag trodde att jag hade mer tid.
Det är så mycket jag vill fråga Árni...
och så mycket mer som jag aldrig kommer att få veta.
Vulkanerna under Vatnajökull är som en orolig familj.
Vår oförutsägbara ö ruvar på många ovissheter
som när en vulkan kan få ett utbrott och släppa loss ett jökellopp.
Vi ser vattnet från glaciären strömma nerför sluttningen
med enorm kraft.
Vi har alltid kämpat mot elementen här och anpassat våra liv efter dem.
Översvämningen slet loss enorma isberg från kanten på glaciären
och slungade iväg dem långt ut på sanden.
När man står här känner man hur liten mänskligheten är i jämförelse.
Vördnaden för dessa krafter går igenom i mina morföräldrars historier.
Deras berättelser speglar en värld där man ser naturen som något levande...
och fullt av mysterier.
Det fanns klippor här där man numera har odlat upp.
Där såg jag huldrefolket förr i tiden.
En gång såg vi en man dyka upp och sen försvinna.
- Försvann han? - Ja.
"Jag är en alvkvinna", säger hon.
"Vissa av oss bor i klippor,
medan andra bor inuti stenar."
Hon sa: "Du kan aldrig se mig helt
för det tar så mycket av min energi att visa mig för dig."
"Men om jag får mer energi kan jag prata med dig."
"Jag kan till och med påverka dig."
Vad tycker du om mina nya byxor?
De är snygga.
- Jag fick korta dem. - Ja.
De var för långa.
Jag kan inte motstå alvkvinnans vilja.
Hon kommer att dyka upp tills jag ger efter.
Hon beordrade mig till exempel att gifta mig med Dísa.
Och jag gjorde det.
Många i mina farföräldrars generation har såna här historier.
Varenda kulle bär på en legend.
Varenda flod har en folksaga.
Varenda glaciär bär på en dold värld.
När jag jobbade på nationalarkivet hittade jag den här inspelningen.
En bonde berättar sägnen om en mytomspunnen skog inuti isen.
För hundratals år sen
hittade de björkstockar
precis vid kanten av glaciären.
Det är väldigt märkligt.
Jag begriper det inte, men ifrågasätter det inte heller.
I århundraden har de som bor vid foten av Vatnajökull
sett stockar tina fram på isen.
Det är en märklig syn i vårt nästan trädlösa land
och ger upphov till rykten om en skog inuti glaciären.
En plats som gömmer laglösa och troll och där tiden står stilla.
Men det finns sanning i legenden.
Det är runt år 900.
Våra första förfäder kom precis hit och såg träd växa här.
De kallar det breiðamörk, den vida skogen.
När åren går
flyter en glaciärtunga nedför berget och fryser träden i tiden.
Det är år 2026, och tungan är fortfarande kvar.
Nu heter den Breiðamerkurjökull, den vida skogens glaciär.
Ett namn som knyter den levande isen till själva grundandet av Island.
Glaciologer oroas över glaciärernas tillbakagång de senaste årtiondena.
Landet kan vara utan glaciärer om 200 år, kanske långt tidigare.
Så dåliga nyheter saknar motstycke i historien.
Vi blir ständigt överraskade över hur snabbt det accelererar.
Samma sak händer på Antarktis, Grönland,
i Himalaya och i alla områden med glaciärer.
Om de är tusen år gamla
betyder det att vi förlorar fem historiska år för varje år.
Jag sörjer en glaciärs död.
Och nu får jag veta att alla kommer att försvinna.
Glaciärer lämnar den geologiska tideräkningen.
Förändringar som en gång tog hundratals, tusentals
eller miljontals år sker nu under en människas livstid.
Morfar Árni har ägnat dagarna åt att fotografera blommor i trädgården.
Det enda han säkert minns är att han älskar Hulda.
Det är en hel låda där.
Titta.
Här var vi uppe i Þórsmörk.
Ja.
Han har förlorat balansen, så han får flytta till ett äldreboende.
En dag när jag hälsar på sitter han framför tv:n.
Han frågar: "Varför går bildspelet så fort?"
Han börjar sakta tyna bort.
Och så är han borta.
- Vad heter du? - Árni Kjartansson.
- När föddes du? - Den 26 november 1922.
Vad är det för dag idag?
Det är 27:e...
mars 2004.
Vi samlar in dokumentation och biologiska prover
så att du kan klonas på 2100-talet.
I alla år trodde jag att mitt filmande var ett sätt att fånga alla ögonblick.
Men egentligen såg jag bara det förflutna flimra bakom glaset
och lade märke till tidens åverkan på filmrullen.
Nu ser jag det för vad det var.
Ett fastklamrande vid livet medan det rusade framåt.
Ett försök att hindra allt jag älskade från att försvinna.
Impulsen att hålla fast i saker ser jag överallt.
Det här är vattenbiblioteket på västra Island.
Här förvaras smält is från våra glaciärer.
Det här är vatten från Þórisjökull.
Det här är Snæfellsjökull.
Och det här är glaciären Ok. Det samlades in precis innan den dog.
Kanske kan isen i form av vatten fortfarande resa i tiden.
Det är trots allt samma vatten.
Som is ruvar den på minnen.
Förlorar den dem när den är i vätskeform?
Jag tänker ofta på hur obehagligt tyst det blir när en glaciär dör.
Det är som en sommar som kom och sen bara stannade kvar.
Kommer era hav att bestå av våra glaciärer?
Era regn av våra hav?
Ditt vatten är mitt vatten.
Din tid är också min.
I min familj är farfar Jóns horisont hans farfars horisont.
Och hans farfars före honom.
Här sjunger han om drömlandet.
Ett ode till kustens slätter där han byggde sitt bo.
Där är landet
I mina drömmar
Jóns kärlek till sitt hem lyser igenom i hur han pratar om det.
Han kan förflytta mig dit med ett enda ord.
Jag tänker på ett uttryck han använde, "fuglabjarg",
det isländska ordet för "fågelklippa".
Det kan också betyda "kackalorum".
Han beskrev mina föräldrars bröllop så.
Det var en sånt fuglabjarg där inne. Man kunde inte höra ett enda ord.
Men Jóns fågelklippor är inte längre samma fågelklippor.
Sjöfåglar har svårt att anpassa sig till klimatförändringar.
Siffror visar att den isländska lunnefågelstammen
har minskat med 70 procent sen 1995.
Biologer säger att huvudorsaken är ökningen av havstemperaturen.
Kommer ordet som nu betyder "oväsen" att betyda "en tyst plats" för dig?
Fuglabjarg kanske blir ett spökord
som framkallar minnen av fåglar som inte längre finns.
Jag tänker på namnet Island.
Kommer namnet på mitt land också att syfta på ett spöke om 200 år?
- Din pappa filmar dig. - Jag vet.
Varför?
Det är så speciellt att se en 11-årig flicka äta tårta.
- Och glass. - Och glass.
Vad tycker du om det?
Strax efter Huldas födelsedag 2019
blev jag ombedd att skriva ett minnesord till den döda glaciären Ok
inför dess kommande begravning.
Orden skulle hamna på en kopparplakett på berget där glaciären en gång levde.
Det är en författares dröm, men också en författares mardröm.
Du har fyra rader på dig.
Hur ska du kunna säga något meningsfullt?
Och man skriver i koppar.
Man kan inte trycka på "radera" om man skriver fel.
Det är som när man gör en gravsten på en kyrkogård.
Någon kommer att läsa det om två, tre, fyra, fem hundra år.
Koppar varar längre än sten, så kanske om 6 000 år.
Jag vet inte hur jag ska ta mig an det.
En gång skrev jag om förstörelsen av ett annat landskap.
Jag uppmanade islänningarna att stoppa bygget av en damm
som skulle kväva en glaciärflod.
Men jag trodde aldrig att flodens källa skulle kunna dö.
Och den här gången inte på grund av ett lokalt elbolag
utan på grund av världens hunger efter makt.
Jag har aldrig skrivit ett minnesord för en glaciär. Det har ingen gjort.
Hur tar man farväl av något man aldrig trott att man kunde förlora?
När morfar Árni dog kunde jag inte sluta skriva på hans dödsannons.
NÄR JAG TÄNKER PÅ MORFAR... HAN VAR BÄST PÅ ALLT
Jag hade för många ord.
HAN VAR EXPEDITIONSLEDARE PÅ DE FÖRSTA GLACIÄRTURERNA
EXPEDITIONSLEDARE FOTOGRAF
HAN FÖRLORADE SIN FAR NÄR HAN VAR TOLV ÅR GAMMAL
Jag hade aldrig känt mig närmare Árni. Ändå var han borta.
HAN HADE TUREN ATT TRÄFFA SIN JÄMLIKE I HULDA, MIN MORMOR
DE DANSADE HELA KVÄLLEN
HAN BJÖD MED HENNE PÅ EN EXPEDITION TILL VATNAJÖKULL
DE BLEV FAST I ETT OVÄDER I ETT TVÅMANNATÄLT I TRE DAGAR
BRÚĐARBUNGA HETTE STÄLLET HAN HADE EN BLOMSTERTRÄDGÅRD
Jag såg hur avskedet kunde låta hans minne leva vidare.
Morfar Árni levde ett långt liv som var värt att fira.
Men vi förkortade glaciären Oks liv.
Det är inget att fira.
Hur kan jag uttrycka vikten av förlusten så att det når framtiden?
Okjökulls död är inte en enskild händelse.
Det hotar allt liv i vår sammanlänkade värld.
Våra stränder.
Våra skogar.
Våra årstider.
Våra nära och kära.
Vårt språk.
När så här stora omvälvningar sker...
krävs sagor för att greppa det.
I vår mytologi föds världen i is
men slutar i havet genom havsmonstren.
Midgårdsormen...
...är havet och själva planeten.
I Eddan försöker Tor besegra ormen.
Men precis när Tor slår ormen dödar den honom.
Vattnet stiger, och ormens gift infekterar haven.
Deras gemensamma död leder till alla gudars död
och total ödeläggelse av allt.
Hur ska jag meddela framtiden om hur mycket vi har förlorat
om framtiden kanske inte ens finns?
Titta här. Lite till.
Nej. Låt den vara.
Starta den när lampan slocknar. Nu kan du starta den.
Undan med bollen!
Bra jobbat!
Och framåt!
Låt mig ge dig den här låten, en rima som kan förflytta dig i tiden.
Versmåttet hjälpte folk att minnas långa berättelser
innan inspelningstekniken fanns.
Kvinnor lärde sig besynnerliga verser av sina mormödrar
som de hade lärt sig av sina mormödrar
som i sin tur lärt sig av sina mormödrar.
Man kan känna hur tiden krymper till ingenting
när man ser den genom de här gamla kvinnorna.
Rimorna för vidare våra förfäders historier mellan århundraden.
Varje vers är ett kärl som håller det förflutna vid liv.
Generationsminnen är kanske
det närmaste man kan komma att uppleva tidens djup.
Har den äran, vår Hulda Filippía
Har den äran idag
Hej, mormor.
- Hur var bröllopsresan? - Den var otroligt kul och utmanande.
Vi hade alla sorters väder på glaciären.
- Ja. - Vi var där i tre veckor.
- I tre veckor? - Ja, uppe på glaciären.
- Oj. Det var länge. - Det var roligt.
Kan du be henne räkna ut när hon blir 96 år gammal?
Vill du räkna ut när du ska fylla 96 år?
Ja.
Vi glömde sätta på kameran. Vi tar det en gång till.
Andri...
- Ska jag säga det? - Ja, du ska fråga.
När fyller du 96 år?
- År 2104. - 104.
Ja.
Det hade varit kul att få veta vad som har hänt då.
Ja.
2104.
Om man ser det så här börjar en framtid bortom mitt liv bli tydlig.
Det är en plats där min egen dotter kanske är mormor
och där minnet av min egen mormor kan leva vidare.
Jag kan röra vid tiden, sträcka mig från mormor Huldas födelse 1924
hela vägen fram till 2104, där vi kanske når dig.
Det är som ett handslag mellan generationer.
Det där var en av de sista gångerna jag filmade mormor Hulda.
Snart skulle hon också gå bort.
Det pågår ett generationsskifte i min familj.
Men då och då kan jag träffa dem alla igen.
Jag kan få återse hur ljuset reflekteras från farfar Jón här.
Och Árni.
Och Dísa.
Hej, farmor.
Då förstod jag att det är samma sak med människor som med blommor.
De vissnar och blir till dunbollar
som sprider sina frön.
Men från roten växer nytt liv.
Jag filmade inte mycket på deras begravningar. Bara enstaka klipp.
Det är nog bra för mig att se henne så här.
- Vad har du för jacka, Hlynur? - Farfars jacka.
- Så fint. - Slättlandsjackan.
Börja!
Jag vill att du ska få se hur våra liv rör sig i rim.
Begravningar bor i solnedgångar.
Födelsedagar i soluppgångar.
Bröllop lever i våra medvarelser.
Våra sommarutflykter lever i bäckar.
Skördar i våtmarkerna.
Hela tiden dokumenterar naturen vår omgivning.
I dessa cykler av tid och vatten
känner jag en direkt koppling till alla förfäder och ättlingar.
Men vår tid är olik alla andra tider.
De som sjunger svanarnas sång
Brottas ner av tiden
Den nya eran utplånar
Fotstegen i våra rim
Det enda sättet att hålla verserna
På modersmålet vid liv
Är att lägga dem i barnamunnar
Hlynur.
Riman som vaggade min son till sömns är en sorgesång.
Ett farväl till livet som sångerskan höll kärt.
Hon uppmanar lyssnaren att bry sig om det som finns kvar.
Sorgens ord färdades in i en framtid som för henne verkade vara utmätt,
men de nådde ändå fram till mig.
Jag fick äran att skriva texten på plaketten.
Det känns märkligt för en författare att skriva i koppar.
Det kommer att hålla längre än papper.
Till och med längre än stenen här.
ETT BREV TILL FRAMTIDEN
Det här pekar in i oss, och det pekar också långt in i framtiden.
Folk kommer att gå upp hit för att titta på horisonten.
De kommer också att titta på orden som vi ger dem här på plaketten.
Här erkänner vi att vi vet vad som händer
och vad som måste göras,
men bara de som läser orden kommer att veta
om vi faktiskt gick i land med det.
ETT BREV TILL FRAMTIDEN
Ok är den första isländska glaciären som förlorar sin glaciärstatus.
Kommande 200 år väntas alla våra glaciärer gå samma väg.
Monumentet bekräftar att vi vet vad som händer
och vad som måste göras. Bara du vet om vi gjorde det.
Augusti 2019, 415 ppm CO2
Jag står på den plats där isen en gång fanns
och tittar ut över dalen mot berget på andra sidan.
En tjock isfläck som än så länge är en glaciär
rör sig långsamt nedför sluttningen.
Vad gör du?
- Det är suddigt. - Jag vet, väldigt suddigt.
Ska den inte sätta fokus? Jag får inget fokus.
Innan Hulda dog började mina barn bli kameramännen.
Vi hjälpte Hulda i trädgården många eftermiddagar.
Nu kommer det.
Vad tänker du om tiden?
- Tiden? - Ja.
Tiden går otroligt snabbt.
Jag har alltid fullt upp.
Jag känner mig aldrig ensam.
Jag börjar ofta prata.
Det känns som att han sitter i stolen bredvid mig.
Vi har haft ett väldigt bra liv. Det är fint att ha minnena kvar.
Jag börjar känna lukten av glaciären i april och längtar efter att åka dit.
Men nu är det längesen jag var där.
Jag skulle väl behöva åka upp med helikopter.
Jag kan inte skicka en glaciär till dig...
men jag kan åtminstone skicka det här.
En portal till en tid då glaciärer fortfarande lever.
Den hålls öppen så att de kan fortsätta finnas.
Jag önskar att jag kunde få veta hur du fick det här...
men det får tiden utvisa.
Översättning: Helena Jäderberg